David Nedoma

Zlomyslný osud

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© David Nedoma, 2017

foto na obálce © Ulia Koltyrina

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8028-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8029-2 (mobi)

Tato kniha se snaží respektovat dobu, v níž se odehrává, historických reálií se ale úplně přesně nedrží. Pokud už se v ní náhodou objeví skutečně žijící postava, podléhají její motivace, chování i celková charakteristika svévoli autora, kterému slouží jen k odehrání předem připravené role – čímž se všem dotyčným, především Minsterberkům a Janovi z Valdštejna, autor touto cestou hluboce omlouvá.

Kůň bez jezdce

1

Probouzím se. Pomalu otvírám oči a snažím se pochopit svět kolem sebe. Ještě jsem napůl v snách a chci, aby tahle chvíle hned tak neskončila. Vedle mě leží ta nejkrásnější bytost, co jsem kdy poznal, a já se pořád zdráhám uvěřit skutečnosti, že tomu tak doopravdy je. Vlastně by se dalo říci, že sny pro mě teď nejsou jen výsadou nočního spánku, ale prolínají se i mými dny. Jeden krásný sen totiž právě prožívám. Políbím Markétu na čelo a vidím, jak se slabě ze spánku pousměje – je krásná a je jen a jen moje. Nikomu ji nedám, vzdal bych se pár let života, jen abych si ji udržel.

„Kéž by to takhle vydrželo napořád,“ opakuji si. „Nic víc od života nepotřebuju. Takhle jsem spokojený, lepší už to nemůže být.“

A zároveň si říkám, že tenhle prchavý zázrak nemůže trvat věčně. Mám pocit, že si teď užívám na úkor budoucích dní, které už mi tolik štěstí nepřinesou. O co výše teď vystoupám, o to bolestivější bude pak můj pád. Snažím se tyto temné myšlenky odehnat, ale nijak zvlášť se mi to nedaří. Je to opravdu předtucha? Nebo jen opožděná reakce na události posledních týdnů a měsíců? Celkem rád jsem si teď přivykl, že mě nikdo nemlátí po hlavě, nesnaží se mě otrávit nebo proklát mečem, ale můžeme už celou tu chmurnou historii uzavřít? Obávám se, že nikoliv. Jako druhorozený syn, pocházející ze starého, leč naprosto bezvýznamného rodu pánů ze Zvonařic jsem měl před sebou vždy vyhlídku na trochu nudnou, leč naprosto poklidnou kariéru v rámci církevní hierarchie. Tento fakt se dlouhou dobu nezdálo nic ohrožovat. Výchovy i vzdělání se mi od jinošských let dostávalo v klášteře a v něm bych dlel patrně i dnes, kdyby nezasáhl osud v podobě mého staršího bratra Hynka. I kdyby byl Hynek naživu – jako že nejspíš není – slušelo by se o něm patrně, coby o vlastní krvi, mluvit hezky. Pokusím se o to. Hynek je kus chlapa; nejen navenek, ale i v jednání, kdy se o něm rozhodně nedá říct, že by se vyhýbal nebezpečí. V tom nevyhýbání se nebezpečí ovšem dokázal zajít až tak daleko, že za následky jeho rekovnosti trpíme dodnes všichni: otec, já, naši příbuzní a blízcí. Utekl už víc než rok od doby, kdy Hynek doprovázel coby ozbrojený doprovod kupce Wolfganga na jeho cestě do Rakous a na té cestě zemřeli prakticky všichni, kdo se jí zúčastnili. Kdyby zůstalo jen u toho, šlo by o politováníhodnou událost, ke které žel Bohu na cestách hraničními hvozdy občas dochází. V tomto případě však nešlo jen o obyčejnou loupež a o pár mrtvých, kteří této loupeži padli za oběť. Šlo o to, že se můj slovutný bratr zapletl do vyšší hry, v níž nefigurovaly jen kožešiny nebohého kupce, ale i větší množství peněz, které patřilo, nebo časem mělo patřit, někomu úplně jinému. A tomu někomu jinému se samozřejmě nelíbilo, když se jich Hynek se svým kumpánem zmocnil. A protože účelem těch peněz nebylo patrně nic menšího než odboj proti Habsburkovi na českém trůně, rozehrála se kolem celé té záležitosti partie, do které měli co mluvit mnozí z těch, kteří si pohybují v těch nejvyšších patrech domácí politiky, ať už jsou jejich momentální preference k osobě na českém trůně jakékoli.

A jak k tomu tedy přišla má ubohá maličkost? Jak se stalo, že jsem najednou namísto pravidelných modliteb a učených teologických disputací pátral po svém bratrovi a denně riskoval svůj krk jen kvůli jeho nestoudné hamižnosti? Inu, krev není voda a bylo-li to otcovým přáním, nemohl jsem se tvářit, že mi po tom nic není. K ruce se mi dostalo pomocníka v podobě bývalého Hynkova kumpána, což mě mělo pravděpodobně motivovat k tomu, abych se snažil vyřešit celý případ co nejrychleji. Dokud ho totiž nevyřeším, budu mít Víta neustále ve své blízkosti. A já celou tu záležitost naneštěstí dosud tak úplně nevyřešil. Už vím, že je můj bratr pravděpodobně po smrti, ale jeho mrtvolu jsem neviděl. Vím, kdo ho nejspíš zabil (pokud byl zabit), ale jeden z jeho vrahů je definitivně mrtvý a ten druhý, či spíše druhá, pravděpodobně také. S určitostí to ale opět tvrdit nemůžu. Vím, kdo sebral i ty peníze, ale kde teď jsou a kde je dotyčný, který je sebral (a pár lidí při té příležitosti také odpravil), to už netuším. Z toho výčtu můžete vidět, že jsem stále úplně neskončil. Můžu se radovat, že mám po svém boku Markétu, což je asi jediná dobrá věc, kterou mně tato šlamastyka přinesla. Nemůžu ale říct, že bych jinak tenhle zpropadený problém mohl v klidu uzavřít. I kdybych chtěl, tuším, že mě dříve či později zase dostihne. Můžu se s tímhle vědomím naplno radovat ze všeho toho štěstí, které mi má milá dává? Asi ne, ale věřte mi, že se o to ze všech sil snažím!

2

Mám svou Markétu a už to je víc než dost. Trávíme teď spolu prakticky veškerý svůj volný čas a já bych si nepřál nic víc, než aby to nikdy neskončilo. Přes den si povídáme a večer… Večer se rozcházíme každý po svém, ale poté se vždy zase potajmu sejdeme u mne v pokoji. Stále se navenek tváříme, že vše mezi námi probíhá ve vší počestnosti a všichni kolem nás se zase tváří, že tomu doopravdy věří. Prostě idyla. Já trávím čas s Markétou, otec zase s Milotou, naším stařičkým purkrabím, který je Markétiným strýcem a opatrovníkem, vědoucně se usmívají pod vousy a vzpomínají na časy, kdy jim bylo tolik jako nám. O peripetiích posledních dní nepadne ani slovo. Neexistují, vypařily se.

Už ani pořádně nevím, jak se to vlastně celé uzavřelo. V jednu chvíli jsem v Kouřimi, proti sobě mám tu, jež nosí stejné jméno jako moje milá a kdysi mi byla i podobně blízká (nebo jsem si to alespoň myslel). Proti sobě mám i podivné individuum, které jsem vždy považoval za jejího sluhu, a on se z něj mezitím vyklubal její nemilovaný a věčně podváděný manžel. Oba, především tedy ona, abych byl spravedlivý, se mě pokouší zabít, stejně jako už zabili před časem mého bratra – pro peníze, ke kterým se nakonec stejně nedostanou. Vražedkyně Markéta však nešťastnou náhodou sletí z ochozu a osud, který chystala pro mě, dostihne ji. A Hans, její nerozlučný stín, raději zemře svojí rukou, než aby vyčkal světské spravedlnosti, která by mu nejspíš posloužila stejnou měrou.

Kouřimský hejtman už pak nemá mnoho práce. Svědků našeho střetnutí je naštěstí dost, takže není co vyšetřovat. Kdo čím zacházel, tím také scházel. Hans zcela jistě, o jeho ženě vím jen tolik, že si nechávala dát poslední pomazání. Přes protesty duchovních, kteří se o ni krátce nato postarali, se pak nechala narychlo odvézt z města pryč, podle jejich slov ovšem „víc mrtvá než živá“. Mohu ale věřit tomu, že je mrtvá skutečně? Neměl jsem možnost to nějak zvlášť prověřovat – i mě z Kouřimi otec spolu s dalšími Zvonařickými odvlekl, jakmile k tomu dal hejtman své svolení. Případ se zdál být uzavřený, jak pro něj, tak i pro nás.

Jistě, ještě pořád nám tu někde pobíhal i chlápek zvaný Bejček se všemi těmi penězi, ale co se mě týká, říkal jsem si, ať se s nimi třeba udáví. Už kvůli nim zemřelo příliš mnoho lidí a já bych nerad jejich seznam jednou rozšířil. Jsem doma, je mi dobře a s těmi krvavými zlaťáky by mi určitě nebylo líp. Jestli nám vládne ten nebo onen, je mi dokonale jedno, můj život to jen sotva ovlivní. Nejsem Hynek, abych cítil potřebu strkat nos do cizích záležitostí. Mám rád svůj klid a nepotřebuji si dokazovat svoji odvahu tím, že budu vkládat hlavu dobrovolně do oprátky.

„Na co myslíš?“ přitiskne se ke mně zezadu nahé Markétino tělo.

V odpověď se otáčím a objímám ji. Pak se od ní malinko odtáhnu, ovšem jen proto, abych se znovu potěšil pohledem na její drobná, ale tolik mně milá ňadra. Dříve se Markéta styděla, ale brzy pochopila, že pro mě je krásná taková, jaká je. Dost rychle se také naučila nebýt přehnaně cudná. Člověka to jen zbytečně zdržuje. V našem vztahu je vášeň, kterou jsem u žádné ženy nepoznal. Je to vášeň ze vzájemného obapolného citu. Není v něm rafinovanost a zkušenost jiných (jiné, byl-li bych přesnější, zas tolik žen jsem v životě nepoznal), zato je má dívenka velmi učenlivá.

„Miluju tě,“ slyším se říkat a trochu přitom přemýšlím, jestli jsem tuto větu už někdy některé dívce řekl. Nejsem si tím úplně jist, ale mám pocit, že ne. A pokud snad náhodou ano, určitě jsem to nemyslel vážně. Teď to vážně myslím a jsem rád, že je to zrovna Markéta, které podobná slova mohu říct. Někde jinde bych svým citem nejspíš plýtval nadarmo, ale tady dopadá na úrodnou půdu.

„Taky tě miluju,“ vydechne sotva slyšitelně. A vím, že tomu můžu věřit.

Ať tyhle chvíle nikdy neskončí! Ať je každé ráno stejné jako to dnešní! Opakuji si stále dokola, ale sám jsem si dobře vědom, jak pošetilé je mé přání. Ještě stále není žádný důvod k obavám. Ještě si stále pro sebe přivlastňuji štěstí, o němž se mi donedávna ani nesnilo. Jak dlouho může ale takový stav vydržet?

3

Bývá vždy poněkud zrádné hodnotit události s delším časovým odstupem. Pokud se dnes ohlédnu za těmi dny, a pokud na ně budu nazírat ve světle pozdějších událostí, nutně mě to povede k tomu si je idealizovat. Další věc, která každého také napadne, je: To se mu to věští z křišťálové koule, když už ví, co se stalo potom. Ano, můžu tady stokrát napsat, že jsem tušil, že mé štěstí nebude mít dlouhého trvání, ale sám budu mít o tom tvrzení své pochybnosti. Je normální, že jsem se zdráhal uvěřit svému štěstí – jsem svým založením ryzí skeptik –, ale opravdu jsem byl tak bytostně přesvědčen, že si se mnou osud jen zlomyslně zahrává? Že o všechno, co najednou mám, zase stejně rychle přijdu? Nevím. Události už se pomalu dávaly do pohybu a v tuto chvíli už je úplně jedno, jestli jsem je očekával nebo ne. Udělat jsem stejně nemohl nic, nebo jen žalostně málo.

Pokud budu pochybovat o tom, že jsem stále nemohl odehnat myšlenku na to, že můžu o vše záhy přijít, a že mě tyto chmurné předtuchy pronásledovaly s každým probuzením i usínáním, o myšlenkách vážících se k události, která to vše spustila, nebudu pochybovat ani na okamžik. Ten moment mám stále před sebou. V tom čase jsem najednou získal pocit něčeho doopravdy neblahého. V tu chvíli se můj hrad z písku začal bortit a já to věděl ještě předtím, než první rána dopadla.

„Bočku, dyť ty mě vůbec neposloucháš,“ otáčí se na mě Markéta a ve tváři má mírně nazlobený výraz. Stále ležíme v posteli vedle sebe, ale tentokrát opravdu ve vší cudnosti – řešíme svoji budoucnost. Či spíše ona ji řeší, já jen občas kývnu hlavou, abych vzbudil dojem, že ji vnímám. Rád tohle ženské švitoření poslouchám, ale dlouho přispívat do disputace o počtu budoucích dětí a jejich uvažované výchově nedokážu. Tentokrát jsem opravdu naslouchat přestal a přestal jsem i předstírat, že tak činím. Namísto toho jsem začal vnímat hluk, který k nám doléhal z nádvoří.

„Promiň,“ vrhám se k oknu, které otevřu dokořán.

„Copak? Děje se něco?“ sedá si Markéta v posteli. Nejsem zvyklý své lůžko (obzvlášť je-li na něm ona) opouštět s takovou rychlostí, takže jsem ji poněkud překvapil.

„Doufám, že ne,“ odpovím po pravdě. A venku skutečně nevidím nic, co by mě mělo nějak znepokojovat. Přesto mám takový divný pocit…

„Přivři prosím to okno, je mi zima,“ poprosí má milá, ale já se k tomu moc nemám. Ne že bych byl tak necitlivý. Venku vidím čeledína, který vede otcova koně. Vchází s ním právě na nádvoří, po jeho boku se vynoří Vít, který má momentálně většinu mužstva na Zvonařicích na povel. Vymění si spolu několik krátkých vět, poté Vít kvapně zamíří ke vchodu do paláce.

„Něco se stalo,“ pronesu polohlasně a sám nevím, kde v sobě beru tu jistotu. Ano, něco se stalo a určitě to „něco“ neznamená nic hezkého. Poznám to z jejich tváří, z Vítovy energické chůze… Ale spíš už jsem to vycítil v ten moment, kdy jsem šel otevřít okno.

Na Markétu se přenesou mé obavy. Najednou stojí vedle mě a hladí mě po vlasech. Takto nás také objeví Vít. Zaklepe, ale ani nečeká, že mu povolíme vejít, najednou je uvnitř. Markéta se ani nestačila pořádně zahalit, má na sobě jen košilku, ale Vítovi je to v tuto chvíli jedno.

„Rychle se obleč,“ povídá mi.

„Co se stalo?“ pomíjím skutečnost, že mi vlastně rozkazuje. Vidím na něm rozčílení a tahle situace je celá taková zvláštní. Na vysvětlování bude dost času později.

„Musíme objet panství a hledat,“ povídá Vít a zdá se, že si teprve teď povšiml dívky po mém boku, která se neobratně pokouší zakrýt peřinou. Kupodivu jí věnuje jen letmý pohled, což už je samo o sobě na pováženou.

„Co hledat?“ zatřesu s ním. Už jsem vám řekl, že jindy tak výřečný člověk, jako je on, naprosto ztrácí schopnost kloudně se vymáčknout, když se něco děje? Tohle je přesně ta situace. Vít na mě chvíli civí, jako by nevěděl, co po něm vlastně chci.

„Šejtan se vrátil sám,“ dostane konečně ze sebe.

„Vrátil se sám?“ zopakuji překvapeně. Šejtan je oblíbený otcův kůň. Právě ten, na kterého jsem před chvíli koukal z okna, jak se nechá vést čeledínem. Trvá mi docela dlouho, než si uvědomím, co ta Vítova slova vlastně znamenají.

4

Strach. V poslední době jsem k němu měl tolik důvodů, ale všechno vždy běželo v takové rychlosti, že jsem si ho ani nestačil uvědomit. Teď je tady s plnou parádou. Dostihl mě. Srdce mi divoce buší, nemůžu popadnout dech. Nohy mám tak slabé, že by mě neudržely – naštěstí to ale zatím není potřeba. Křečovitě svírám opratě a v duchu se modlím. Ať se válí někde potlučený, jen ať je živý! Na to, že by nemuselo jít o nehodu, nechci vůbec ani pomyslet. Objíždíme celé panství a já se naší malou skupinku snažím vést místy, kudy vím, že otec rád jezdíval. Od Zvonařic míříme na Kříšov, po jediné větší stezce, která přes naše panství vede, a pokračujeme ještě dál, až za hranice našeho malého dominia. Otec si rád zajížděl až k brodu přes Labe, míříme tam tedy i my. Na Vítovo naléhání předtím uděláme ještě malou odbočku ke skalnímu hrádku pod Chlumem, ale nahoru do skal už jej nepustím.

„V životě by nelezl nahoru do skal,“ utnu v zárodku jeho protesty. Má slova potvrdí i zbrojnoš Tyčka, který si je jistý, že tu starého pána nikdy neviděl.

Vít si ještě něco brblá pod vousy a vidím na něm, že s námi nesouhlasí, ale na dohadování teď není čas. Jestli můj otec někde leží zraněný, musíme mu co nejrychleji pomoct a zdržovat se lezením po skalách je prostě pitomost, což neříkám jen proto, že s tím přišel Vít. Ze stejného důvodu se ani nepokoušíme dostat se přes řeku, když se dostaneme konečně k brodu. Otec se přes ni zpravidla také nepouštěl a tím spíš by jej to nelákalo teď, když byla její hladina ještě po nedávných deštích zvednutá. Zběžně jen obhlédneme břehy, ale je nám všem jasné, že pokud by se těla zmocnil proud, neměli bychom asi valnou šanci je tak rychle najít. Nicméně, tahle varianta se nám nezdá nikomu moc pravděpodobná.

Kvapem se blížíme zpátky na Kříšov a před ním se rozdělujeme. Já s Tyčkou otáčíme směrem na Chvaly a Hrdlov, Vít míří sám na Olešnou a na osady, co leží za ní. Objet celé naše panství nezabere zas tolik času, ale dnes mi to připadá jako věčnost. Přemýšlím, kde budeme hledat dál, pokud otce nenajdeme v místech, kudy projíždíme. Naše panství totiž představuje vlastně jen pár jiter kamenité půdy vyrvané temnotě lesního příkrovu. Vprostřed člověkem téměř nedotčeného hvozdu se krčí pár skromných baráčků a stezky, které mezi nimi vedou nejsou o moc širší než pěšiny. Mimo tyto stezky se na koni prakticky nedá pohybovat, les je tak hustý, že to bývá často problém i pro pěšího… Mimo vesnici nikoho nepotkáme, provoz na našich cestách bývá velmi chabý. V Kříšově jsme pár slov prohodili jen s rychtářem a jeho ženou – nikdo z nich otce neviděl. Asi nám nezbude než pak obejít všechna stavení – třeba budeme mít u dalších poddaných větší štěstí.

Mé úvahy se ale nakonec ukazují jako bezpředmětné. Slunce už je téměř v nadhlavníku a nás už čeká jen Hrdlov, kde všechny cesty končí, po něm otočka a stejnou stezkou zpátky. Říkám si zrovna, kde jsme co museli přehlédnout, protože čas běží a my jsme na tom stejně jako na začátku. Namáhám mozek a snažím se přijít na možná vysvětlení, ale všechno se zastavuje na otcově koni. Kdyby zmizel otec i se Šejtanem, mohl si prostě někam zajet. Navštívit některého ze sousedů, mohl někoho potkat, dát se s ním do řeči… Otec není příliš společenský člověk, s polovinou okolních šlechticů se pomalu ani neznáme, ale úplně nepravděpodobné to také nebylo. Ale ten kůň! I kdyby se snad někdo pokoušel otce unést, koně by si nejspíš utéct nenechal… Pořád nad tím vším dumám, snažím se ošálit své obavy nějakou ubohou obezličkou, ale brzy už mi jich nebude třeba. V ohbí cesty, v místech, kde se stáčí k vesnici a začíná k ní pomalu padat, zahlédneme cosi ležet. Tyčka vykřikne, ale nemusí mě upozorňovat, už to vidím také. Je to nejspíš bezvládně ležící tělo. Stále ještě můžu doufat, že nenáleží mému otci, ale bylo by pošetilé myslet si něco jiného. Zrychlili jsme a snažíme se jet bok po boku, ale stezka je úzká, a tak mě Tyčka pouští před sebe. Jinak by někdo z nás mohl dopadnout stejně jako ten člověk před námi. Jako můj otec.

Pochyby už nejsou na místě, s tím, jak se přibližujeme, poznávám otcův kabátec, vysoké jezdecké boty – jen kdyby tam neležel tak nehnutě!

„Otče!“ z koně spíš spadnu, než seskočím, ale jsem u něj. Konečně jsem u něj! Otec leží převrácený na břichu, hlavu zabořenou do trávy. Obracím jej tedy zpět a přitom periferně zahlédnu pohyb v naší blízkosti. Instinktivně sáhnu po zbrani, ale žádnou u sebe nemám. V tom chvatu jsem si s sebou žádnou nevzal!

„Někdo tam je,“ vykřiknu. Tyčka se zmateně rozhlíží, ale nic nevidí. Nikoho teď nevidím ani já, ale nemohl jsem se splést. Úplně v ten okamžik zapomínám, že svírám otcovo bezvládné tělo – pohyb, kdy jsem je chtěl převrátit, jsem dosud nedokončil. Hlavou kývnu směrem, kde jsem předtím cosi zahlédl. Tyčka si přidřepne vedle mě a přimhouřenýma očima sleduje podrost. Vidí už něco, nebo ne? Dělím svou pozornost mezi mlčící les a ztuhlé tělo pode mnou. Konečně jsem otce otočil a dívám se do jeho tváře. Oči má zavřené, pokojný výraz nenarušuje iluzi spánku.

„Otče, prosím, prober se,“ zašeptám. Vypadá tak pokojně. To snad nemůže být pravda! Třeba jen usnul nebo omdlel. Nikde nevidím žádnou krev, žádné zranění. Ale to tělo je studené jako zem, na které spočívá. Necítím dech, nevidím jedinou známku života.

„Otče,“ opakuji. Opatrně s jeho tělem třesu, ale je to jen prázdné gesto. Pokus odmítnout realitu. Hrůza je zase zpátky. Cítím její ledové sevření. Přede mnou se otvírá propast, do které pomalu sklouzávám.

5

„Tamhle!“ vykřiknu zcela zbytečně, protože Tyčka už se mezitím vrhl do mlází.

Někdo tam skutečně byl a ten někdo už to nevydržel a teď se dal na útěk. Tyčka vyrazil rychle za ním a rychle zkracuje vzdálenost, která ho od neznámého dělí. Na to, jakým neohrabaným dojmem náš vojáček působí, se pohybuje překvapivě pružně. Nebo je jeho protivník tak mizerný běžec? Asi. Fakt je ten, že po krátké chvíli Tyčka zalehne neznámého a znemožní mu tak další útěk. Fakt je i ten, že můžu na okamžik zapomenout na to, že v náručí svírám ztuhlé tělo svého otce. Tak jako jeho tělo ohleduplně odkládám k okraji cesty, abych mohl přispěchat svému druhovi na pomoc, stejně tak mohu na chvíli odložit tu neodkladnou záležitost, jakou je smíření se s daným stavem věcí.

Smrt. Naplno jsem to ještě nevyslovil, ani v duchu. Tam v podrostu Tyčka právě klečí na někom, kdo nám bude asi muset vysvětlit, co tu vlastně dělá. Co dělá u těla mého otce. A jestli nemá něco společného s tím, že tu otec teď bezvládně leží. Ale to se zase budu muset zpátky vracet k tomu, co chci ze svého vědomí právě vytěsnit…

„Já ho znám,“ otáčí se na mě můj společník, když se k stále tak trochu zápasící dvojici připojím. Muž pod ním ještě úplně nevzdal snahu vykroutit se z Tyčkova sevření, ale proti vycvičenému vojákovi nemá šanci. Navíc je dobře o hlavu menší, shrbený – celkově působí jako střízlík. Vypadá spíš jako lesní skřítek. Je tak zarostlý, že se skoro nedá poznat, kde má kožešinu a kde začíná jeho vlastní porost. „A on nás určitě taky zná, že mám pravdu?“

Muž v odpověď vydá jen nelidský sten a dál se pokouší vyhrabat se z pasti, v níž se ocitl. Působí přitom víc jako zvíře než jako člověk, což neopomenu hned poznamenat.

„Říká se mu Vlčí muž,“ potvrdí mé úvahy Tyčka. „Prý vyrostl v lese mezi divokou zvěří.“

Vlčí muž, jako by se rozpomněl na své přízvisko, začne cenit zuby jako vlk. Jenže mít vlk zuby jako tenhle nešťastník, asi by toho nikdy moc nenalovil. Leda by zvěř hynula z úleku. Tak tedy dobrá, Vlčí muž, o tomhle podivínovi už jsem leccos zaslechl – jen by mě teď zajímalo, co tady vlastně dělá. Pokud vím, lidem se normálně vyhýbá a má k tomu přitom zatraceně pádné důvody – už několikrát se ho pokoušeli zabít. Ne že by jim k tomu zavdal nějakou příčinu, tou je jen hloupý pověrčivý strach z někoho, komu osud rozdal karty v každém směru na betla. Co s nešťastníkem, který vypadá jako zvíře a jako zvíře se i chová? Co neumí mluvit a vydává jen hrdelní skřeky? Pohled na něj řadu spořádaných křesťanů uráží – mají pocit, že není v souladu s božím záměrem, aby toto stvoření chodilo po světě, a tak projevují snahu uvést věci zase do stavu, v němž by toto stvoření po světě nechodilo. Já jsem si vlastně sám nebyl dosud jist, jestli nejde v jeho případě o legendu. Nikdy jsem ho neviděl a těch pár historek, co jsem o něm zaslechl, bylo natolik přibájených, že jsem v nich těžko nalézal nějaký reálný základ. Teď tu tedy přede mnou byl, člověk – tedy víceméně člověk – z masa a krve. Lapený jako zajíc, když se chytí do oka.

„Cos tady dělal?“ ptám se ho a snažím se působit klidně, abych ho ještě víc nevyplašil. Už takhle vypadá, že se samým strachem pomine.

„Neslyšel si, na co se pán ptal?“ Tyčka ve svém sevření poněkud přitlačí nebožákovu hlavu víc k zemi. V takové pozici mi ovšem neodpoví, ani kdyby to uměl. Naznačuji vojákovi, že by to s horlivostí neměl přehánět, a svou otázku klidně zopakuji. Tyčka tedy poleví své sevření, ale Vlčáka úplně nepustí. Krátký běh na místě ukáže našemu zajatci, že utéct stále není možné.

„Poslouchej mě, ptám se naposledy: Co tady děláš?“ položím otázku a dívám se tomu divochovi přímo do tváře. Kupodivu mě sleduje a jeho pohled nijak zvlášť netěká.

„Hama!“ tohle nebo něco podobného ze sebe vyrazí. Jestli jsem z jeho soustředěného pohledu na okamžik získal pocit, že se nakonec přece jen nějak domluvíme, teď mě ta jistota pomalu opouští. Následuje další změť neartikulovaných zvuků, doprovázená divokými posunky, kterým nerozumím.

„Tak takhle ne, hochu. Vezmeme to pěkně popořadě,“ snažím se to ukočírovat, „jak seš tu dlouho?“ Ne, tohle není nejšťastnější formulace. „Byl si tady, když… když se to stalo?“

Opět přichází spousta neartikulovaných zvuků, ale tentokrát vytuším, že odpověď zní ano. Mužík gestikuluje tak divoce, že se přitom vytrhne ze svého sevření. Vrhá se směrem ke stezce a já zadržím svého zbrojnoše, který se ho znovu chystá polapit. Pochopím, že se ten človíček nechystá utéct.

„Já bych mu tak moc nevěřil,“ odváží se Tyčka poznamenat, ale mávnu nad tím rukou. Pokud se máme něco dozvědět, nemůžeme ho jen střídavě tlouct a střídavě škrtit.

Vlčí muž se opravdu snaží. Nejprve odběhne po cestě kousek pryč, pak se vrací. Celý se přitom shrbí, takže se rukama dotýká země a divně přitom poskakuje – skoro bych řekl, že se snaží napodobit cválání koně. Když se pak kousek od nás najednou prudce zastaví a vztyčí, představuje to asi okamžik, kdy se hřebec polekaně postavil na zadní a vyhodil jezdce ze sedla. Ještě se ani nestačíme vzpamatovat z této podívané a už se Vlčí muž válí na zemi – teď se asi pro změnu rozhodl představovat mého otce. Leží nehnutě, oči široce rozevřené a vypadá, jako by právě skonal. Tyčka se v té chvíli bezděčně pokřižuje. Ani já nejsem chvilku schopen slov. A to náš človíček ještě neskončil! Najednou se vymrští a utíká kamsi do křovisek. Už už se za ním chystám vrhnout, když se dovtípím, že teď právě hraje sám sebe. Co dělal, když se to stalo. Schovává se, opatrně vykukuje zpoza větví a pak se pomalu přískoky přiblíží k cestě. Ještě trocha nejistoty a vyčkávání a pak se konečně dostává k místu, kde by měl ležet můj otec (ten leží ve skutečnosti o kus dál a já si začínám bolestně uvědomovat jeho nehnutou přítomnost). Muž se sklání nad neexistujícím tělem, třese s ním, mluví k němu (dá-li se to tak v jeho případě nazvat), ale pak jen bezmocně rozhazuje rukama a chytá se za hlavu.

„Takže tys to viděl a chtěl si mu pomoct,“ řeknu polohlasně spíš pro sebe.

Náš divý muž na to nijak nereaguje, jen na mě nechápavě civí.

„Ha?“ vyloudí ze sebe cosi jako otázku.

„Chtěl si mu pomoct, ano?“ zeptám se přímo.

Znovu ten upřený pohled, jako by mi úplně visel na rtech. Jen co domluvím, začne horlivě přikyvovat.

„Hama!“ vykřikuje nadšeně. Cosi mě napadne.

„Rozumíš mi, když mluvím?“ oslovím jej. Přikyvování. „Vyrostl jsi v lese mezi zvířaty?“ Nic. Tentokrát jsem se zeptal tak, aby mi nemohl odezírat slova ze rtů. Znovu na mě jen nechápavě civí, v očích otázka. Ne, možná vypadá jako zvíře, ale ty oči jsou oči člověka.

„Ptám se, jestli jsi vyrostl v lese mezi zvířaty?“ zopakuji otázku a tentokrát už se mu zase dívám zpříma od očí. Rozumí. A málem si ukroutí hlavu od toho, jak nesouhlasí. Znovu ze sebe vydává spoustu nesrozumitelných zvuků, ale jejich smysl je jasný dokonce i Tyčkovi.

„Podívejme se na něj,“ řekne voják. „On by to zapřel.“

„Nemá co zapírat,“ řeknu na to já. „Je jen hluchej, a proto taky neumí mluvit.“

Tyčka to moc nechápe, nebo se tomu jen zdráhá uvěřit, ale snadno mu to můžu dokázat. Když mluvím pomalu a jsem k Vlčímu muži natočený tak, že vidí mé rty, snadno mi porozumí. Jakmile bych si ale ústa zakryl nebo bych mluvil za jeho zády, nemá nárok – neví, co říkám. Jsem to ale důvtipný chlapec! Takže je to vlastně jen chudák, který neumí mluvit, protože je od narození hluchý, ale který určitě nějakou dobu mezi lidmi musel pobýt, protože vlci by ho určitě naši mateřštinu chápat nenaučili.

Jsem se sebou nadmíru spokojený. Na tolik věcí jsem v tak krátké chvilce dokázal přijít! Je to tím, že mi do toho nikdo nemluví. Když se mohu soustředit na to, co potřebuji, a nikdo se mi nesnaží skákat do řeči, hned se výsledky dostaví. Jen si tohle všechno uvědomím, uvidím jezdce, který se k nám zdálky blíží. Je to Vít.

Table of Contents

Kůň bez jezdce