Volker Kutscher

Mokrá ryba

Originální název: Der nasse Fisch,

vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany, 2007

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2007, 2008 Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as „Der nasse

Fisch“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2017

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover photo © Eva Besnyö / MAI

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7960-9 (epub)

ISBN 978-80-243-7961-6 (mobi)

Athény na Sprévě jsou mrtvé, Chicago na Sprévě se rodí.

WALTER RATHENAU

You can’t always get what you want

But if you try sometimes you might find

You get what you need

ROLLING STONES

I

MRTVÝ V LANDWEHRSKÉM KANÁLE

28. dubna až 10. května 1929

1

Kdy se vrátí? Naslouchal. Ve tmě zněl každý šelest jako pekelný rachot, každé zašeptání se měnilo v řev, i samotné ticho mu hučelo v uších. Neustálý lomoz a šumění. Šílel bolestí, musel zmobilizovat všechny síly. Nevnímat zvuk kapek, ať už byl jakkoli hlasitý, zvuk kapek, které dopadaly na tvrdou, vlhkou zem. Věděl, že to, co odkapává na beton, je jeho vlastní krev.

Netušil, kam ho odvlekli. Někam, kde ho nikdo neuslyší. Jeho křik je nevyvedl z míry, byl součástí plánu. Tušil, že to byl nějaký sklep. Nebo skladiště? Každopádně prostor bez oken. Nepronikal sem ani jediný paprsek přímého světla, jen matný přísvit. Poslední zbytek světla, který mu ještě zůstal z chvíle, kdy stál na mostě a díval se za světly vlaku, pohroužený v myšlenkách. V myšlenkách na jejich plán, v myšlenkách na ni. Potom úder a pád do tmy. Do tmy, která ho od té doby nepropustila.

Třásl se. Ve vzpřímené poloze ho držela jenom lana v podpaží. Nohy ho nenesly, ty už vlastně ani neměl, zbyla jen bolest, a ani jeho ruce už nedokázaly cokoliv udržet. Vkládal všechnu sílu do paží, aby se nemusel dotknout země. Provazy ho řezaly a potil se po celém těle.

Ty obrazy se vracely, nemohl je zahnat. Těžké kladivo. Jeho ruka přivázaná k ocelovému sloupu. Zvuk tříštících se kostí. Jeho kostí. Nesnesitelná bolest. Výkřiky, které se slily v jeden jediný řev. Bezvědomí. A potom procitnutí z temné noci: bolest, která zmítala konci jeho těla. K jeho středu však nepronikala, protože dál už nepokračovali.

Napumpovali ho drogami, které tlumily bolest. Chtěli ho mít povolného, takže musel bojovat s vlastní slabostí. A ta důvěrně známá řeč ho skoro zlomila. Tyhle hlasy však zněly tvrději než ty v jeho vzpomínkách. Mnohem tvrději. A chladněji.

Světlanin hlas hovořil tímtéž jazykem, ale zněl tak jinak! Její hlas přísahal lásku a zjevoval tajemství, její hlas byl bezpečí a sliby. Ano, ten hlas dokázal oživit i vzpomínky jeho skvělé město. Na město, které opustil. Nedokázal na něj zapomenout, ani v cizině. Pořád bylo jeho městem, které zasluhovalo lepší budoucnost. Jeho země zasluhovala lepší budoucnost.

Copak ona nechtěla to stejné? Vyhnat zločince, kteří se dostali k moci. Musel myslet na tu noc, na tu probdělou noc v její posteli, teplou letní noc, která mu připadala nekonečně vzdálená. Světlana. Milovali se a svěřili si všechna svá tajemství. A spojili je v jedno veliké, aby se o kousek přiblížili svým nadějím.

Všechno šlo tak dobře. Někdo je ale musel zradit. Unesli ho. A Světlana? Kdyby tak věděl, co se s ní stalo. Nepřátelé byli všude.

Zatáhli ho na tohle temné místo. Jejich otázky znal dřív, než je vyslovili. Odpovídal, ale nic neřekl. A oni to ani nezjistili. Byli hloupí, zaslepila je chamtivost. Vlak už byl na cestě, ale to se nesměli dozvědět. Za žádných okolností. Jejich plán už se brzy naplní. Než ho udeřili, díval se jim do očí a viděl v nich lakotu a omezenost.

První úder byl nejhorší. Všechno, co přišlo potom, už jenom přenášelo bolest na další místa.

Sílu mu dodávalo vědomí, že musí zemřít. Tak dokázal unést, že už nikdy nebude moct chodit, psát, ani se jí dotknout. Musel se smířit s tím, že teď už byla jenom vzpomínkou. Ale ani tuto vzpomínku nikdy nezradí.

Sako. Musel se dostat ke svému saku. Ale to bylo prakticky nemožné. Měl u sebe kapsli. Stejnou jako měli všichni ostatní, pokud znali tajemství, které se nesmělo dostat do rukou nepřítele. Zareagoval příliš pozdě, nerozpoznal tu past včas, jinak by byl kapsli dávno rozkousl. Ta byla stále ještě zašitá v podšívce. V podšívce jeho saka, které leželo támhle na židli, jejíž obrysy ve tmě sotva rozeznával.

Nespoutali ho. Poté, co mu roztříštili ruce a chodidla, ho prostě jen zavěsili na provazy, aby ho mohli lépe zpracovat, až ho bolest probudí z bezvědomí. Nenechali u něj ani žádného hlídače, na tolik si byli jistí, že jeho křik nikdo neslyšel. Věděl, že to je jeho poslední šance. Účinek drogy polevoval. Pokud se vzdá opory provazů, bolest bude nesnesitelná a možná ho zase zbaví vědomí. Na jak dlouho? Pomyšlení na nadcházející bolest se proměnilo ve vzpomínku na bolest, kterou už prožil, a čelo se mu orosilo potem.

Neměl na vybranou. Teď!

Zatnul zuby a zavřel oči. Obě paže se napjaly, podpaží ztratila oporu a tím i celé tělo. Kašovité cucky, které bývaly jeho chodidly, se dotkly země jako první. Vykřikl ještě dřív, než na betonovou podlahu praštil celým tělem. Náraz navíc znovu oživil nesnesitelnou bolest v rukou. Hlavně neomdlít! Řvi, ale zůstaň při vědomí, neutíkej do tmy! Svíjel se na zemi a chrčel, zatímco bodání a tepání v končetinách zase poněkud polevilo. Dokázal to! Ležel na zemi, mohl se hýbat. Plazil se vpřed po loktech a kolenou a nechával za sebou krvavou stopu.

Brzy byl u židle a zuby z ní stáhl své sako. Chvatně se pustil do práce. Pravým loktem si sako přidržoval a zuby škubal podšívku. Bolest dodávala jeho snaze zuřivost. Nakonec se podšívka s páravým zvukem roztrhla.

Pak se nezadržitelně rozvzlykal. Vzpomínka se ho zmocnila tak silně, jako když šelma popadne kořist a zatřepe s ní. Vzpomínka na ni. Už ji nikdy neuvidí. Věděl to od chvíle, kdy ho vlákali do pasti, ale v tomto jediném okamžiku si to uvědomil až děsivě jasně. Tak moc ji miloval! Tak moc!

Pomalu se uklidnil. Jazykem hledal kapsli, cítil látku a žmolky, ale nakonec dotápal k hladkému, chladivému sklu. Řezáky opatrně vytáhl kapsli z podšívky. Dokázal to. Měl ji v ústech! Kapsli, která měla všechno ukončit! Na bolestí zpustošené tváři se mu objevil triumfální úsměv.

Nic se od něj nedozví. Budou se obviňovat navzájem.

Byli hloupí.

Uslyšel nahoře bouchnout dveře. Zvuk se nesl tmou jako zadunění hromu. Kroky na betonu. Vraceli se. Slyšeli jeho křik? Zuby svíral kapsli, odhodlaný skousnout. Byl připraven. Mohl to ukončit ve kteroukoli chvíli. Ještě čekal. Jen ať přijdou blíž. Chtěl si svůj triumf vychutnat do poslední vteřiny.

Ať to vidí! Ať tam stojí a dívají se, jak jim uniká.

Když se otevřely dveře a do místnosti se vlilo jasné světlo, zavřel oči. Potom skousl. Sklo se s tichým lupnutím roztříštilo.

2

Ten muž trochu připomínal Viléma druhého. Výrazný knír, pichlavý pohled. Jako na obraze, který za císařství visel v pokoji každého dobrého Němce – a v mnoha domácnostech ho nesundali dodnes, i když císař abdikoval před více než deseti lety a pěstoval teď v Holandsku tulipány. Ten stejný knír, tytéž blýskavé oči. Tím však veškerá podobnost končila. Tenhle císař neměl na hlavě piklhaubnu, ta visela spolu se šavlí a uniformou na sloupku postele. Tenhle muž na sobě neměl nic kromě toho nahoru vykrouceného kníru a impozantní erekce. Před ním klečela neméně nahá žena obdařená bujnými křivkami, která zjevně hodlala věnovat náležitou péči jeho císařskému žezlu.

Rath bez zájmu listoval fotografiemi, jejichž jediným účelem bylo vzbudit chtíč. Další snímky zobrazovaly císařského dvojníka a jeho partnerku již v akci. Bez ohledu na to, jak byla jejich těla právě zauzlovaná, ten typický knír byl v záběru vždycky.

„Svinstvo!“

Rath se ohlédl. Přes rameno se mu díval strážník.

„To teda je ale svinstvo,“ prohlásil policajt znovu a zavrtěl hlavou. „Tohle je urážka majestátu, za to byl dřív kriminál.“

„Nezdá se mi, že by tu císař vypadal dvakrát uraženě,“ řekl Rath. Zavřel složku s fotografiemi a položil ji na rozviklaný psací stůl, který mu tu poskytli. Zlostný pohled zpod čáky. Muž v modré uniformě se beze slova otočil a šel ke svým kolegům. V místnosti stálo osm uniformovaných mužů, kteří se polohlasem bavili, většina z nich si ohřívala ruce o hrnky s kávou.

Rath se po nich podíval. Věděl, že strážníci ve 220. okrsku mají momentálně jiné starosti než poskytovat laskavou podporu kriminalistovi z Alexu. Za tři dny půjde do tuhého. Ve středu bude první máj a policejní prezident Zörgiebel zakázal v Berlíně všechny prvomájové demonstrace, ale komunisté hodlali pochodovat zákazu navzdory. Policie byla nervózní. Zemí kolovaly fámy o plánovaném puči: bolševici prý chtějí revoluci, s desetiletým zpožděním přece jen plánují vytvořit sovětské Německo. A na 220. okrsku byla policie ještě nervóznější než ve většině ostatních, protože Neukölln byla dělnická čtvrť. Rudější byl snad už jenom Wedding.

Policisté si šuškali. Tu a tam některý z modrých střelil po kriminálním komisaři kradmým pohledem. Rath vyklepal z krabičky jednu overstolzku a zapálil si. Nikdo mu nemusel říkat, že je tady vítaný asi tak jako armáda spásy v nočním klubu, to bylo celkem zjevné. Mravnostní oddělení se v policejních kruzích netěšilo dvakrát dobré pověsti. Ještě před dvěma lety byl přednostním úkolem oddělení E dohled nad prostitucí ve městě. Tedy něco jako úředně provozované kuplířství, protože pouze policejně registrované prostitutky mohly provozovat své řemeslo legálně. Mnozí policisté této závislosti nestydatě využívali. Potom však nový zákon o potírání pohlavních nemocí přenesl tento úkol z mravnostní policie na zdravotní úřady. Od té doby se oddělení E staralo o ilegální noční kluby, pasáky a pornografii, nicméně jeho pověst se nikterak nezlepšila. Stále se zdálo, že něco z té špíny, kterou se policisté profesně zabývali, ulpívá i na nich.

Rath vyfoukl cigaretový kouř nad svůj stůl. Z čák na hácích na stěně kapala dešťová voda na podlahu pokrytou linoleem; bylo to stejně zelené linoleum, jaké měli i v kancelářích kriminální policie na Alexanderplatzu. Jeho šedý klobouk působil mezi vším tím černým lakem a nablýskanými policejními hvězdami celkem nepatřičně – stejně jako jeho kabát, který visel uprostřed modři policejních svrchníků. Civil mezi samými uniformami. Káva ve vybouleném plecháči, kterou před něj postavili, chutnala odporně. Hnusná černá břečka. Takže ani na 220. okrsku neuměla policie vařit kafe. A proč by to vlastně v Neuköllnu mělo být jiné než na Alexu? Přesto se znovu napil. Nic jiného na práci neměl. Jen proto tady seděl, aby čekal. Čekal, až zazvoní telefon.

Znovu sáhl po složce položené na stole. Snímky, na nichž byli ve všeříkajících pozicích zachyceni dvojníci Hohenzollernů a jiné pruské prominence, nepatřily k běžné laciné produkci. Žádný tisk, ale kvalitní fotokopie pečlivě seřazené v albu. Za tohle už člověk musel vysázet hezkých pár marek, bylo to zboží pro lepší kruhy. Na skladě ho měl pouliční prodavač časopisů na nádraží Alexanderplatz, jen pár kroků od policejního prezidia a kanceláří oddělení E. Upoutal pozornost policejní hlídky jen proto, že zpanikařil. Policisté chtěli prodavače jen upozornit na jakýsi neškodný časopis, který mu spadl z přenosného krámku, jenže když se přiblížili, hodil jim pod nohy veškerý svůj sortiment a vzal do zaječích. Kromě časopisů se okolo mladých pochůzkářů s rudýma ušima rozletěly i lesklé pornografické fotografie. Úžasem nad uměleckými kvalitami fotomodelů málem zapomněli pronásledovat uprchlíka. A když se konečně dali do stíhání, muž už jim zmizel na staveništích kolem Alexu. Když pak odevzdávali svůj nález Lankemu na stůl a podávali hlášení, měli oba mladí pochůzkáři uši červené znovu. Šéf oddělení E, kriminální rada Werner Lanke, uměl hezky řvát. Zastával totiž názor, že laskavost by uškodila jeho autoritě. Rath musel vzpomínat na to, jak ho nový šéf před čtyřmi týdny přivítal.

„Vím, že máte dobré konexe, Rathe,“ zahromoval Lanke. „Jestli si ovšem myslíte, že se proto nebudete muset ušpinit, tak to se mýlíte. Tady nikoho nešetříme! A člověka, o kterého jsem se neprosil, už vůbec ne!“

První měsíc u oddělení E měl skoro za sebou, ovšem ta doba mu připadala jako za trest. A možná to taky trest byl, i když ho nedegradovali, ale jen přeložili. Musel odejít z Kolína a taky z oddělení vražd. Pořád byl ale ještě kriminálním komisařem! A neměl v plánu trčet na mravnostním věčně. Nechápal, jak to může Strejda vydržet, ale tohohle kolegu práce na Éčku snad dokonce bavila.

Vrchní komisař Bruno Wolter, nazývaný pro svou poklidnou povahu většinou Strejda, velel jejich vyšetřovací skupině a také dnešní razii. Venku ve dvoře stanice čekal vůz pro mužstvo, zatímco tam Wolter se dvěma dámami z ženské kriminální policie a velitelem zásahové jednotky rozebíral podrobnosti plánované akce. Mohlo to začít každou minutou. Čekali jen na zavolání od Jänickeho. Rath si představoval, jak nováček sedí v tom zatuchlém bytě, který zabrali ke sledování ateliéru – v jedné ruce dalekohled, zatímco druhá se mu nervózně chvěje nad telefonním sluchátkem. I kriminální asistent Stephan Jänicke přišel na mravnostní teprve začátkem dubna, byl přidělen ke službě na Alexu přímo z policejní školy Eiche. Byl to zamlklý, světlovlasý Východoprušák, který i přes poznámky starších kolegů bral své povolání vážně.

Telefon na psacím stole začal zvonit. Rath zamáčkl cigaretu a uchopil lesklé černé sluchátko.

Autokar mužstva zastavil přímo před velkým činžovním blokem v Hermannstrasse. Chodci s nedůvěrou sledovali, jak mladí muži v uniformách seskakují na chodník. V této části města policii nevídali rádi. V přítmí průjezdu vedoucího do dvorů čekal Jänicke, ruce zabořené v kapsách u kabátu, límec vyhrnutý a klobouk stažený do čela. Rath musel skrývat úsměv. Jänicke si dával záležet, aby vypadal jako ostřílený velkoměstský polda, jenže jeho stále červené tváře v něm prozrazovaly kluka z vesnice.

„Uvnitř je asi tucet lidí,“ řekl nováček a snažil se s Rathem a Wolterem udržet krok. „Viděl jsem Hindenburga, Bismarcka, Moltkeho, Viléma jedničku a dvojku a dokonce Starého Fritze.“

„Tak jen doufám, že je tam i pár holek,“ řekl Strejda a zamířil do druhého dvora. Obě dámy se kysele usmály. Policisté v civilu a deset uniforem následovalo vrchního komisaře za druhý dům. Ve dvoře hrálo pět kluků fotbal s plechovkou. Když uviděli zásahovou jednotku, strnuli a nechali plechovku dotočit poslední rachotivou piruetu. Wolter si položil ukazovák na rty. Nejstarší z chlapců, mohlo mu být asi jedenáct, mlčky přikývl. Nahoře se přirazilo okno. Fotoateliér Johann König, 4. patro, hlásala mosazná cedulka u vstupu na schodiště. Strejda musel zapojit jednoho ze svých četných informátorů z berlínského podsvětí, aby se na Königovu stopu dostal, protože tenhle fotograf byl z policejního hlediska nepopsaným listem. Většinou dělal laciné pasové fotografie pro nepříliš solventní neuköllnské zákaznictvo a tu a tam rovněž obligátní rodinné snímky: kojenci na kožešině ledního medvěda, děti s kornouty v první školní den, šťastní novomanželé a cokoli dalšího si zákazníci ještě přáli. Jako prasák se však ještě nikdy neprojevil. Dosud netrestaný. Jeden záznam se ale přece našel. Politický. Člověk se nemusel dopustit zločinu, aby si ho policie všimla. Rath dostal nápad prohledat i obsáhlou kartotéku oddělení IA, politické policie, a narazil na poznámku, která tam dřímala už deset let: roku 1919 političtí Johanna Königa zaevidovali jako anarchistu a věnovali mu jeho vlastní, i když velmi málo popsaný kartotéční lístek. V porevoluční době už na sebe fotograf politicky neupozorňoval, stáhl se do ústraní – jako mnozí jiní. Teď ho ale jeho neskrývaný odpor k lesku a slávě Pruska přece jen přivedl do střetu se zákonem. Žádný div, pomyslel si Rath, stavět se s tímhle příjmením proti monarchii, to prostě nemůže dopadnout dobře.

Jednomu mladému policistovi ze zásahovky zřejmě táhly hlavou podobné myšlenky.

„Císař šoustá u Krále,“ zavtipkoval a s nervózním šklebem se rozhlédl po ostatních.

Nikdo se nezasmál. Wolter vtipálka postavil před zadní vchod do domu a se zbytkem oddílu stoupal co nejtišeji šerým schodištěm, na něž vnikalo jen málo denního světla. Kdesi v domě hrálo rádio. Ve druhém patře se otevřely dveře, na schodiště vystrčila nos šedovlasá matička, a když uviděla policejní oddíl, tak zase honem rychle zavřela. Dvě ženy a dvanáct mužů nevydávali téměř žádný hluk. Zastavili se úplně nahoře před posledními dveřmi. Johann König, fotograf, stálo tam, avšak tentokrát ne na mosazi, ale na zažloutlém, zvlněném kartonu. Wolter nic neřekl, jen krátce pohlédl na velitele zásahové skupiny a zvedl pravý ukazovák k ústům. Bylo slyšet jen to rádio a vzdálené troubení auta kdesi z ulice. Na rozražení chatrných dveří by stačil jeden prudký kopanec, ale Wolter odstrčil velitele zásahovky stranou. Rath viděl, jak Strejda vytahuje z kapsy kabátu paklíč a sklání se k zámku. Netrvalo to ani pět vteřin a bylo otevřeno. Než zatlačil na dveře, tasil Wolter služební zbraň. Ostatní se zachovali stejně. Jenom Rath nechal svého Mausera v pouzdře. Po tom incidentu v Kolíně si přísahal, že na zbraň nesáhne, pokud se tomu bude moct jen trochu vyhnout. Nechal ozbrojené kolegy projít a zůstal u dveří. Odtud pozoroval absurdní scénu odehrávající se v ateliéru.

Na zeleném kanapi se právě svalnatý Hindenburg lopotil na nahotince připomínající vzdáleně Matu Hari. Vedle stál prostý pěšák v uniformě i s piklhaubnou. Nebylo patrné, jestli se smí jako další potěšit s Matou Hari, nebo jestli má být k sexuálním službám svému polnímu maršálovi. Ostatní představitelé, půlka z nich nahá, pozorovali scénu nasvícenou několika světlomety a živě se bavili. Za fotoaparátem se skláněl muž s kozí bradkou a komandoval polního maršála.

„Natoč jí ten zadek trochu víc ke mně… ještě trochu… Jo, to by šlo. Nehýbat se a – výborně!“

A zas měl v bedýnce další snímek. Skvěle. Všechno to bude důkazní materiál. Nikdo ze slavné společnosti si nevšiml, že do ateliéru vešel tucet ozbrojených policistů. Mladíci ze zásahovky natahovali krky, aby dobře viděli, a sunuli se dál do místnosti. Když se v té tlačenici převrhl reflektor, hlasitě to zařinčelo.

Hovor utichl. Všechny obličeje se otočily ke dveřím a jejich výrazy ztuhly v témže okamžiku. Jen Hindenburg a Mata Hari se nedali vyvést z rytmu.

„Tohle je policejní zásah!“ křikl Wolter do místnosti.

„Všichni půjdete s námi na prezidium! Odpor je zbytečný. Všechno nechejte tam, kde je, hlavně pokud by to mohlo vypadat jako zbraň!“

Nyní na ně hleděli už i Hindenburg s Matou Hari. Nikoho ani nenapadlo se bránit. Něčí ruce se zvedly nad hlavu, jiné se reflexivně přesunuly před pohlaví. Všechny čtyři ženy v ateliéru byly téměř nebo úplně nahé. Policistky jim hodily deky a poté přešli k činům muži v uniformách. Cvakla první pouta. König blekotal cosi o erotice a svobodě umění, ale zmlknul, když na něj Wolter zařval. Pak byli na řadě prominenti. Bismarck – cvak. Fridericus Rex – cvak. Když nasazovali náramky Starému Fritzovi, měl doopravdy slzy na krajíčku. Sbírali je jednoho po druhém. Hindenburga a Matu Hari museli z kanape stáhnout. Pro hochy ze zásahové jednotky to byla snadná práce. A zábavná.

Rath už viděl dost, a tak se vrátil na schodiště. Už nehrozilo nebezpečí, že by jim některý z nich pláchl. Stál u zábradlí a díval se dolů. Sundal si klobouk a jeho ruce si hrály s šedým filcem. Až to tady skončí, čekají je ještě výslechy na prezidiu. To je hodně práce na to, že mají jen zahnat do kouta pár krys, které si vydělávají tím, že fotografují jiné lidi při šoustání a zraňují tím národní city. Těm v pozadí, kteří rýžují opravdu velké peníze, těm se stejně na kůži nedostanou. Místo nich skončí za mřížemi zase jen pár smolařů. Lanke bude mít úspěch, který bude moct hlásit policejnímu prezidentovi, a jinak se nic nezmění. Rath se musel hodně snažit, aby v tom všem viděl nějaký smysl. Ne že by pornografii schvaloval. Nijak zvlášť ho ovšem nerozčilovala. Svět už byl takový – od té doby, co se obrátil vzhůru nohama. Revoluce roku 1919 převrátila naruby všechny morální hodnoty a inflace roku 1923 zase všechny ty materiální. Copak neexistovaly důležitější věci, o které by se policie měla zajímat? Například udržovat klid a pořádek a dohlížet na to, aby jeden člověk nemohl beztrestně zabít jiného?

Na oddělení vražd věděl, proč pracuje u policie. Ale na mravnostním? Koho zajímalo, jestli bude o nějaké porno víc nebo míň? Možná tak samozvané apoštoly morálky, kteří si našli svoje místečko i za republiky, ale k těm on nepatřil.

Z úvah ho vyrušilo spláchnutí. V mezipatře se otevřely dveře. Nějaký štíhlý muž si právě chtěl natáhnout šle přes nátělník a ztuhl, když nahoře uviděl stát Ratha. Komisař ten obličej znal. Obličej, který jim ve sbírce ještě chyběl. Špičatý knír, přísné oči, které nyní hleděly spíš překvapeně. Falešný Vilém dvojka na pochopení situace nepotřeboval ani vteřinu. Jedním skokem se přenesl přes zábradlí a ocitl se o půl patra níž. Jeho kroky dusaly v rychlém tempu dolů. Rath se rozběhl za ním. Instinktivně. Byl policajt, lovil zločince. Momentálně i takové, jejichž zločin spočíval jen v tom, že byli podobní odstoupivšímu císaři a nechali se fotit při prcání. Nebyl čas dát vědět kolegům. Na schodišti bylo takové šero, že si skoro neviděl pod nohy. Víc klopýtal, než běžel. Konečně dorazil do přízemí. Denní světlo ho oslňovalo. Málem zakopl o policistu ze zásahové jednotky, který se právě zvedal ze země.

„Kde je?“ zeptal se Rath a mladý policista, který ještě před pěti minutami trousil vtipy o souložícím císaři, ukázal se zdeptaným výrazem směrem do Hermannstrasse.

„Budu pronásledovat prchajícího, ohlaste to,“ křikl Rath. Potom vypálil vraty na Hermannstrasse. Přestalo pršet, ale asfalt se černě, vlhce leskl. Před domem zastavil anton, který měl naložit sklizeň z razie a odvézt ji na Alex. Ale kde byl Vilém dvojka? Rath se rozhlížel. Po celé délce ulice, částečně na chodníku, částečně na vozovce, ležel stavební materiál. Trámy, ocelové traverzy a roury, kolem nichž se prodírali chodci i auta, byly určeny pro stavbu metra pod Hermannstrasse. Řidič antonu vystoupil a dával komisaři znamení. Rath s klením přelezl přes hromadu prken a uviděl nestoudného císaře: přikrčený a s vlajícími šlemi běžel po Hermannstrasse směrem na Hermannplatz.

„Stát! Policie!“ zařval Rath. Jeho výkřik účinkoval na Viléma dvojku jako startovní výstřel. Muž se napřímil a vypálil plnou rychlostí, přeběhl šikmo přes vozovku a na chodník, kde si drsně razil cestu mezi chodci.

„Zadržte ho!“ volal Rath. „Tohle je policejní zásah!“ Nikdo nereagoval.

„Nenamáhej se,“ uslyšel za sebou známý hlas. „Tady lidi policajtovi nepomůžou.“ Wolter ho pleskl po rameni. „Poběž,“ řekl Strejda a vyrazil. „Ve dvou tu krysu dostaneme!“

Rath žasl nad rychlostí, jakou mohutně stavěný Wolter navzdory své váze sbíhal po mírně se svažující Hermannstrasse. Měl co dělat, aby se za ním udržel. Dohonil Strejdu teprve těsně před náměstím Hermannplatz.

„Vidíš ho?“ funěl Rath. Píchalo ho v boku a musel se opřít o sloup pouličního osvětlení. Teprve teď si uvědomil, že klobouk drží stále v ruce, a nasadil si ho. Wolter kývl bradou na Hermannplatz. Před nimi čněla až do nebe kolosální hrubá stavba Karstadtu. Nový obchodní dům měl konzervativnímu Hermannplatzu dodat něco z atmosféry New Yorku. Na léto se počítalo se slavnostním otevřením, ale teď tu bylo vidět jen obrovské lešení lemované v určitých rozestupech nákladními výtahy a jeřáby. Severní a jižní věž čněly do téměř šedesátimetrové výše. A Vilém dvojka se hnal k jižnímu rohu staveniště, přímo skrz velkou křižovatku mezi troubícími auty. Jen o vlas nevběhl pod kola tramvaje linky 29, která se právě chtěla rozjet nahoru po Hermannstrasse. V posledním okamžiku překřížil dráhu skřípající obludy tygřím skokem a zmizel policistům z očí. Museli počkat, až kolem nich tramvaj prorachotí. A pak už nebylo po prchajícím muži ani stopy. Přešli křižovatku a pročesávali očima náměstí.

„Do metra to rozhodně nestačil,“ řekl Wolter. „Tolik času neměl.“

„Ale dostat se sem měl času dost,“ řekl Rath a ukázal na plot kolem staveniště. Celé staveniště obchodního domu oddělovala od lidského hemžení na Hermannplatzu asi dva metry vysoká prkenná ohrada polepená plakáty.

Strejda přikývl. Blížili se ke staveništi a hledali místo, kde ten chlap mohl přelézt přes plot. Hajte svá práva! Demonstrujte na 1. máje! načáral někdo rudou barvou na ohradu a zlikvidoval tím několik reklamních sdělení najednou.

Tady! Ten plakát!

Rath se podíval na Woltera. Ten si toho musel všimnout v tentýž okamžik. Přišli k reklamě na limonády Sinalco a prozkoumali ji zblízka. Nad S a pod C byl papír natržený. Špinavé skvrny jako od podrážek. Žádný vandalismus. Stopy po šplhání.

Wolter udělal stoličku, Rath se vytáhl po vlhkém, kluzkém dřevě a nahlédl za ohradu. A vážně, támhle ho uviděl! Vilém dvojka běžel směrem k Urbanstrasse a dostal se už skoro na protější stranu staveniště. Byla to řádná štreka, vzhledem k tomu, že průčelí obchodního domu zabíralo celou delší stranu Hermannplatzu, což bylo dobrých tři sta metrů.

„Chce do Urbanstrasse! Zastav ho,“ křikl na Strejdu, přehoupl se přes plot a pokračoval v pronásledování. Pokud se Brunovi podaří odříznout mu cestu, dostanou ho do kleští. Vilém dvojka ho zaznamenal a z dálky už vypadal mnohem uštvaněji. Falešný císař se nacházel na úrovni severní věže a proběhl kolem nákladního výtahu rovnou k plotu u Urbanstrasse. Za chvíli se ocitne v pasti! Muž se však zastavil. Otočil se a zmizel za ocelovou konstrukcí výtahu – a potom ho Rath uviděl, jak šplhá vzhůru po ocelových vzpěrách, hbitě jako krysa. Ten se nehodlal tak snadno vzdát. Rath se dlouho nerozmýšlel, musel za ním.

Ale ani omylem toutéž cestou. Chlípný císař musel být buď lezec, nebo akrobat. Nebo obojí. Nic pro policistu bez cirkusových zkušeností. Rath se rozhodl pro lešení a vyhoupl se na nejbližší žebřík. Opatrně, patro za patrem, stoupal výš a výš a dával si pozor, aby tu mrštně šplhající krysu neztratil ani na chvíli z očí. Byla neděle, obrovské staveniště zůstalo opuštěné. V džungli oceli a dřeva se pohybovali jen dva lidé. Pak žebříky skončily. Lešení končilo v sedmém patře, hlavní budova už vyšší nebyla. Výtah se však přimykal k severní věži, která se podobala nedokončenému mrakodrapu a jejíž lešení stoupalo ještě o pár pater výš. Vilém šplhal dál. Chtěl se snad dostat až na vrchol věže? Skoro to tak vypadalo. Rath zasténal. Hlavně se nedívat dolů, omílal si dokola, jenom ne dolů! Císař šplhal po konstrukci výtahu, ve výšce šedesáti metrů. Rath se na to snažil nemyslet a díval se jen přímo před sebe. Aby se dostal na severní věž, musel přeběhnout několik metrů po houpajících se prknech. Další lešení, další žebříky a šplhání pokračovalo. Císaře už neviděl. Na tom nezáleželo, prostě jen výš a výš, však ho už dostanou. A pak dorazil na vrchol lešení věže. Rath byl zcela bez dechu a opřel si čelo o chladnou ocel nosníku.

Se supěním se rozhlédl. Kde ten chlap je? Nikde nic. Nemohl se ten sviňák prostě vzdát? Musel přece vidět, že tohle nemá smysl!

Když pohlédl dolů, cítil, jak se mu prsty zatínají do nosníku. Proč ho ta hloubka tolik přitahovala, když ho současně tak děsila? Na Hermannplatzu se hemžily spousty postaviček, autíčka jako na hraní jezdila sem a tam. Měkla mu kolena. Přes střechy viděl daleko na Kreuzberg, na velkou halu nádraží Görlizer Bahnhof uprostřed moře domů a v dálce proti šedému nebi i komíny elektrárny Klingenberg Přinutil se hledět zase na lešení. Kde byl ten falešný císař? Že by už na cestě dolů? To by bylo v pořádku, tam ho přivítá Bruno. Pokud ale ten chlap byl pořád někde tady nahoře, měl za úkol ho sbalit. To měl Gereon Rath prostě za úkol, strach z výšek sem, strach z výšek tam. Snažil se napínat uši, ale vítr hvízdal příliš hlasitě. Opatrně sešplhal o patro níž, kde byl aspoň trochu chráněn před větrem.

A vtom před ním stál Vilém dvojka.

Muž se polekal stejně jako komisař. Oči měl vytřeštěné a na zběsilém útěku ztratil polovinu falešného kníru.

„Odpal, fízle,“ řekl. Jeho hlas zněl nervózně a přiškrceně. Vůbec ne majestátně. V očích měl cosi šíleného, což ještě podtrhovala rozmazaná divadelní líčidla.

Kokain, pomyslel si Rath. Je na koksu, šňupnul si prve na záchodě. Tady ještě bude veselo.

„Poslouchej, člověče,“ řekl Rath a snažil se mluvit co nejklidněji, „uznej, že to nemá smysl. Mohl jsi nám oběma ušetřit to šplhání, takže nám aspoň ušetři další nepříjemnosti.“

„Tobě žádný nepříjemnosti neušetřím,“ řekl muž. Z ničeho nic se mu v ruce objevilo něco kovově lesklého. No výborně, pomyslel si Rath, kokainista s bouchačkou.

„Schovej tu věc,“ řekl. „Nebo mi ji dej. A já ti slíbím, že jsem v tvojí ruce žádnou pistoli nikdy neviděl. Ani to, že bys s ní ohrožoval policajta.“

„Skončils s tou pohádkou, ty hňupe?“

„A na urážku úřední osoby můžu taky zapomenout.“

„A když ti udělám díru do palice, na to zapomeneš taky, jo?“

„Chci s tebou jen rozumně mluvit.“

Table of Contents

I

MRTVÝ V LANDWEHRSKÉM KANÁLE

28. dubna až 10. května 1929

1

2

ODDĚLENÍ A

11. až 21. května 1929

CELÁ PRAVDA

21. května až 21. června 1929