Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Mandy Baggot: Vánoce v Paříži

Vydání první

Copyright © Mandy Baggot 2016

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2132. publikaci

Přeloženo z anglického originálu One Christmas in Paris, vydaného nakladatelstvím Bookouture, an Imprint of StoryFire Ltd.

Český překlad © 2017 Zuzana Selementová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © Heike Schüssler

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0708-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0709-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Mandy Baggot

Vánoce v Paříži

Věnováno Paříži.

Nádherné. Pulzující životem. Mocné.

Volnost. Rovnost. Bratrství.

Kapitola 1

Kadeřnictví v Kensingtonu, Londýn

Leo: Promiň. Mohli bychom si promluvit?

Ava Devlinová stáhla ikonku s mailem prudce vlevo a sledovala, jak mizí z displeje jejího iPhonu. Takhle se to přece vždycky dělá se zprávami od lhářů a podvodníků, kteří vás objímají a přitom vám šeptají něco do ucha, ale jakmile se k nim otočíte zády, udělají přesný opak. Spolkla nával hořkosti, který se jí zmocnil. Vlastně se obávala od začátku, že Leo – úspěšný, bohatý a pohledný jako televizní hvězda Joey Essex – je tak trochu jiný level než ona.

„To byl šéf, nebo přítel?“

Dotaz přišel od Sissy. Kadeřnice zrovna dávala Avě na hlavu alobalovou fólii a jakousi pastu, která vypadala, že by na Avině skalpu dokázala způsobit jadernou reakci.

„Ani jedno,“ odpověděla a odložila mobil na poličku pod zrcadlem před sebou. Povzdychla si. „Teď už ne.“

Potřebovala to ze sebe setřást jako Taylor Swiftová ve své písničce Shake It Off.

Vzdorně pohlédla na odraz v zrcadle. Přivřela zelené oči, roztáhla dírky knoflíkovitého nosu a vyšpulila rty jako kachna tak silně, až se bála, že už se jí toho výrazu snad nikdy nepodaří zbavit. S takhle nastaveným obličejem vypadala jako béčková celebrita v provokativním selfíčku na Twitteru a najednou věděla, že je se vším konec. S muži. S láskou. Se vším. Zachytila nasládlé tóny písničky Cliffa Richarda o jmelí a vínu, vyhrávající z reproduktorů kadeřnického salonu. Očima přejela od svého odrazu ke girlandě z vánočních řetězů a jedlových šišek, která zrcadlo rámovala. Tyhle staromódní vánoční blbosti by jednoho odrovnaly. Přicházel čas, kdy bude celý národ posedlý jídlem, na které si po zbývajících jedenáct měsíců ani nevzpomene – datlemi, ořechy a širokým sortimentem sýrů dovezených z Evropy –, a po dlouhé dva týdny se bude přizpůsobovat televiznímu programu od pohádek až po oblíbené talk show. A ona na to bude úplně sama.

„Hele,“ řekla Sissy a naťupkala Avě na vlasy další dávku podezřelého sajrajtu. „Já si teda myslím, že Vánoce jsou nejlepší doba pro mladý, odvázaný a single.“ Zahihňala se, což Avu přimělo obrátit pozornost zpět k úsilí, které Sissy věnovala její hlavě. „Samý večírky… lidi se v tý atmosféře uvolní a…“

„Díky stelle artois?“ pobídla ji Ava.

„Vy to pijete? To snad ne?“ vyjekla Sissy, jako by jí Ava právě oznámila, že si oblíbila polonium 210. „Jednou jsem chodila s klukem, který na to měl alergii. Když si dal víc než čtyři, bylo mu pak fakt zle.“

„Sissy, to nebyla alergie, to se prostě jenom opil.“

„Z piva?“ řekla Sissy pochybovačně. „Copak se to nemusí míchat s panákama?“

Ava nevěděla, jestli se má smát nebo brečet. Nechala téma být a zadívala se opět do zrcadla. Proč si vůbec nechává ty melíry do vlasů dělat? Do kadeřnictví se objednala, když ještě měla práci, kam musela chodit. Ale teď, když Lea nachytala s Cassandrou, už nepotřebuje mít perfektní účes, který by se hodil k perfektním šatům, které jí koupil. Navíc se jí dokonce ani nelíbily. Šaty z mačkaného rudého sametu by se hodily tak pro asistentku kouzelníka. Nebo pro její matku. Jenže Leo jí řekl, že v nich vypadá úžasně a Ava si pamatovala, jak se tehdy přitom cítila. Samé lži.

„Stop!“ prohlásila Ava náhle a zprudka se posadila v kadeřnickém křesle.

„Stop?“ podivila se Sissy. „Jako co? Mám přestat mluvit? Nebo přestat barvit?“

„Obojí,“ řekla Ava. Sáhla si na stříbrné pramínky ve svých vlasech a zatahala.

„Co to děláte? Nesahejte na to!“ vyjekla Sissy, jako by jediný chybný pohyb mohl způsobit detonaci výbušného zařízení.

„Chci to dát pryč… pryč… nechci to mít ve vlasech!“ Ava chytila prsty jeden z alobalových proužků a začala je strhávat.

„Tak jo, tak jo, ale ne takhle, vždyť si vytrháte vlasy.“

„Chci úplně nový účes.“ Ava si rukama odhrnula vlasy z obličeje a naklonila hlavu, aby zjistila, jak to vypadá. Nic nemohlo udělat její bradu méně hranatou a rty užší. Povzdychla si. „Ostříhejte to.“ Snažila se, aby to znělo rozhodně a přesvědčivě, ale ke konci se jí hlas přece jenom trochu zlomil, a když pak znovu pohlédla na Sissy, spatřila v očích kadeřnice rostoucí lítost.

„No… nejdřív musím dodělat tu barvu.“ Sissy se kousala do rtu.

Ava o lítost nestála. „Dobře, tak nejdřív dodělejte barvu a pak to ostříhejte,“ zopakovala.

„Myslíte prostříhat,“ ozvala se Sissy a očima těkala mezi zrcadlem a Avou.

Ava zavrtěla hlavou, až zbytky stříbrných proužků ve vlasech zachrastily. „Ne, Sissy, nechci prostříhat. Chci ostříhat.“ Dlouze a zvolna vydechla. „Myslím nakrátko… ale rozhodně spíš jako David Bowie ve svém nejlepším období než jako ti kluci z kapely Jedward.“

„Až takhle krátký.“ Sissy se málem zakuckala.

„Říkala jste, že změna je život,“ odpověděla Ava. „Tak mě teda změňte.“ Rázně se opřela, až na zádech ucítila koženkové opěradlo. „Změňte mě tak, aby mě nepoznala ani moje vlastní matka.“ Zavřela oči. „Vlastně hlavně moje matka.“

S víčky pevně stisknutými se odpojila od všeho kolem sebe – od Cliffa Richarda, od řetězů a jedlových šišek, od Lea. Totální proměna byla přesně to, co potřebovala. Změna, která by se hodila k jejímu novému náhledu na život. Účes, jaký by už na dálku říkal: můžete se na mě podívat, ale pokud mi položíte sebemenší stéblo přes můj osobní prostor a budete mi kazit radost ze života, se zlou se potážete. Nikdo a nic se jí už nesmí dotknout.

Avin mobil zapípal. Otevřela jedno oko a zašilhala na displej. Proč jí Leo nedá pokoj? Proč se radši nevěnuje Cassandře tak jako už bůhvíjak dlouho předtím? Vsadila by se, že Cassandra nikdy nemusela používat krém na pupínky.

Sissy se natáhla a zkontrolovala displej na mobilu. „Píše se tam, že je to od Debs.“

Ava rozradostněně sáhla po telefonu, zvedla ho a přečetla si zprávu.

Vim, ze jsem rikala, at nic nenosis, ale totalne jsem zapomnela koupit neco vanocniho. Mohla bys teda neco prinest? Jako k jidlu… treba ty krupky, co maji chutnat jako krocan s nadivkou nebo prazene orisky a brusinky. A vezmi taky cervene vino, ne bile, protoze jsem dneska uz tri lahve bileho dostala. A jestli jsi uplne zapomnela, ze mas dneska vecer prijit ke mne na kus sousedskeho zvance, nez odletim do Parize, tak to ber jako upominku. Debs, pusu!

Debs pokaždé psala textovky, jako by to byla disertační práce. Nebylo v nich žádné OMG, FFS nebo TMI jako u Aviných jiných nejlepších přátel. A Ava opravdu zapomněla na „sousedský žvanec“. Tohle s vámi provede rozpad vztahu – poplete vám mozek a roztaví důležité okruhy přátelství. No, teď už si dá pozor – ke všem kromě nejlepší kamarádky se bude chovat rezervovaně a odtažitě – a jediné roztavené okruhy na základové desce budou ty, které jsou spojené s muži.

Ava se zadívala do zrcadla na Sissy. „Až mě ostříháte, Sissy, tak chci, abyste ze mě udělala blondýnu,“ prohlásila. „A ne medovou.“ Usmála se. „Platinovou blond jako Miley Cyrusová.“

Kapitola 2

Hotel Oiseau Rouge, 4. obvod, Paříž

Julien Fitoussi musel přimhouřit oči. Do sítnice se mu zařízly ostré paprsky světla z křišťálového lustru nad vchodem do plesového sálu. Pod zavřenými víčky mu vířily čárky jako zimní déšť. Měl zůstat doma. Ve svém útulném, praktickém bytě s výhledem na Seinu. Na řeku, čeřící se a měnící v cokoliv, co si v ní přál vidět. V létě mohl být pospíchající proud plný světla a naděje, ale teď v zimě v něm chtěl vidět hlubokou temnou hloubku, plnou zoufalství.

Otevřel oči, upravil si klopy saka a trochu se napřímil v ramenou. Uhladil si husté tmavé vlasy a rozhlédl se kolem sebe. „Vánoční okázalost“, tak by zněl název, pokud by se jednalo o jeho výstavu. Všechno to pozlátko je… naprosto zbytečné. Byly tam hned dva vánoční stromy, a ne zelené, ale zlaté, pokryté světýlky a třpytkami, jako by si je vypůjčily od rapera Busty Rhymese. Na opačné straně sálu vyhrávalo smyčcové kvarteto koledy a lidé z otcova světa, povzbuzení nabídkou panáků zdarma, poletovali sem a tam jako pilné včely dělnice, když stavějí svůj úl. Lauren by tím pohrdala. Julien polkl. To on tím pohrdal.

„Aha! Tak tady je!“

Do jeho osobního prostoru nejdřív dolehl otcův hlas, o něco později následovaný otcem samotným. Jak se Gerard přiblížil, Julien se přiměl k úsměvu. Jediným důvodem, proč se donutil vylézt z postele a natáhnout si v pátek v sedm večer smoking, byla láska, kterou k otci choval, a ne svět jeho podnikání ani pití zadarmo.

Gerard ho na oplátku políbil na obě tváře a přitom mu pošeptal do ucha: „Jdeš zase pozdě.“

Julien zaťal zuby a nitrem se mu prohnala vlna emocí. Vztek smíšený s pocitem provinilosti v něm vířil jako v jednom z těch nákladných koktejlů, z nichž právě upíjeli otcovi zaměstnanci.

Gerard o krok ustoupil, takže Julien uviděl svou budoucí nevlastní matku Vivienne po boku rozložité ženy v klobouku, ozdobeném ovocem, a v brýlích ve tvaru osmiúhelníku. Usmál se na obě dámy a přistoupil blíž. „Bonsoir.“

„Bonsoir, Juliene,“ odpověděla Vivienne a políbila ho. „To je Marcie, ta dáma, o níž jsem ti povídala… Marcie, tohle je můj nevlastní syn Julien.“

Julien vykouzlil na tváři chápavý výraz, ale po pravdě neměl vůbec ponětí, kdo ta paní je, ani kdy mu jeho budoucí nevlastní matka o ženě s půlkou ananasu, guavou a několika mandarinkami na hlavě něco vyprávěla.

„Z časopisu Pařížskými chodníčky,“ zasyčel jeho otec jako vzteklá kobra královská.

„Ach, ano, samozřejmě,“ řekl Julien, ačkoliv z toho nebyl o nic moudřejší. „Rád vás poznávám.“ Nemyslel to upřímně. Ta žena byla jen další otravností, která mu bránila strčit hlavu pod peřinu a zůstat tak celou noc.

„Viděla jsem některá vaše díla, monsieur Fitoussi,“ prohlásila ta pochodující výloha obchodu s ovocem a zeleninou.

Vivienne přitom dychtivě přikyvovala hlavou. Nevěděl, co by na to říct měl, ale zato přesně věděl, co říct chce.

„V současné době nedělám nic.“

Líbilo se mu to. A když zaměřil pohled na dav v plesovém sále, kde se hosté tísnili kolem fontány se šampaňským a mohutným vodopádem čokoládové fondue, zjistil, že po jeho slovech se svět točit nepřestal. To se mu líbilo ještě víc.

„Chce říct, že… si dopřává oddechový čas a… hledá novou inspiraci… čeká na svou novou múzu,“ vpadla do toho Vivienne. Kdyby její prohlášení nebylo tak dokonale tragické, musel by se zasmát. Tak tohle si Vivienne myslí? To je to, co si myslí i jeho otec? Usmál se na Marcii a její mísu s ovocem. „Chtěl jsem říct,“ vzal si skleničku se šampaňským z tácu od procházejícího číšníka, „že v tuhle chvíli nedělám nic.“

Marcie potřásla hlavou a posunula si své osmihranné brýle na nose výš. „Chápu,“ pravila. „Chtěla bych říct, že s vámi všemi opravdu cítíme.“ Pak se zadívala přímo na Juliena.

„Vážně?“ zeptal se Julien stroze.

„Ano, byla to tragická ztráta pro všechny. Prožíváme ji všichni.“

„Ačkoliv o tom byla jenom krátká zpráva v novinách.“

„Juliene…,“ začala Vivienne.

„Byl jste zraněný, že ano? Když jste zachraňoval ostatní lidi.“

Do tváří se mu okamžitě nahrnula horkost. Měl chuť utéct, než podlehne popudu popadnout ji i s její výstavou citrusů a mrštit obojím do fondue.

„Děkujeme, Marcie, ale Julien byl mezi těmi, kdo měli štěstí,“ odpověděl Gerard.

Julien zprudka otočil hlavou a podíval se na otce. „Štěstí.“ Skoro se mu nepodařilo vypravit to slovo ze rtů.

Gerard si ho nevšímal a s nábožným výrazem se soustředil na Marcii. „Pro nás všechny jako rodinu to bylo strašné období.“ Gerard si z podnosu od procházejícího číšníka vzal jednohubku, ozdobenou olivou. „Všichni se s tou ztrátou stále vyrovnáváme.“

Všichni se s tou ztrátou stále vyrovnáváme. Julien nemohl uvěřit tomu, co zrovna slyšel. Právě před rokem jeho sestra Lauren a pětadvacet dalších uvízli v hořícím bytu v centru města a dvanácti z nich se odtud nepodařilo uniknout. Lauren a ostatní, kteří při požáru zemřeli, se dokonce ani nedostali do hlavního zpravodajství. Copak na nich nezáleželo? Tahle ženská, oblečená jako reklama na zdravou výživu, neměla ani ponětí, jak hrozné to je. Lauren je mrtvá, už nikdy se nevrátí, a Julienovi ještě nikdy život nepřipadal tak prázdný a nesmyslný. A právě tohle bylo tím pravým důvodem, proč teď nedělal nic.

„Jmenovala se Lauren,“ řekl Julien a upřeně se zahleděl na otce, přežvykujícího jednohubku. „Pamatuješ si přece na svou dceru, ne?“

Podíval se na Vivienne a ta mu odpověděla účastným pohledem. Možná ne s úplným pochopením, ale přesto s účastí.

„Takže, Marcie,“ spustila Vivienne a pevně uchopila za loket ženu s ukázkou pěti zdravých denních porcí vitaminů. „Nepůjdeme si popovídat s Jeanem-Paulem? To je ten herec, o kterém jsem ti vyprávěla. Bude z něj hvězda. S Gerardem jsme se s ním poznali loni při natáčení v Londýně.“

Julien se jim postavil do cesty. Ignoroval veškeré varovné signály své budoucí nevlastní matky i úzkostlivý výraz otce.

Oslovil ženu. „Takže vy byste chtěla, abych fotil, předpokládám. Usmívající se šťastné lidi? Nebo třeba i celebrity? Materiál pro váš časopis? Krásné obrázky, které by lidem ukázaly, jak je v Paříži pořád všechno báječné?“ Přiložil si dlaně k ústům a zvolal: „Všechno je skvělé! Máme přece báječné kavárny a Gerarda Depardieua, non?“

Náhle mu předloktí stiskly otcovy prsty a táhly ho pryč od Vivienne s Marcií, odcházejících se třpytem flitrů a závanem citrusů na druhou stranu sálu. Když zachytil Gerardův pohled, viděl z otcova výrazu, že je doběla rozpálený vztekem.

„Co to k čertu bylo?“ zuřil Gerard. „Jsi tady, abys ukázal svoji podporu firmě. Vivienne si myslela, že by to taky byla pro tebe dobrá příležitost, jak se zase chytit a získat novou práci.“

„A proč si myslí, že to chci?“ zeptal se Julien a založil si ruce na prsou.

„Protože už víc než rok nepracuješ, do prdele.“

„Do prdele no a co?!“ vypálil Julien otci přímo do tváře a tělem mu přitom prolétl vztek a zármutek. Zrychleně dýchal a v hrudi měl víc bolesti než vzduchu v plicích. Roztřásl se, celé tělo se mu chvělo. Gerard jen vytáhl z horní kapsy saka kapesník a otřel si obličej, jako by mu Julienova slova potřísnila kůži.

„Jdi domů, Juliene. Jestli se chceš takhle chovat, tak tě tady nechci,“ prohlásil Gerard chladně. „Dej se dohromady.“

Julien sevřel dlaně do pěstí. Smyčcový kvartet zrovna začal hrát Rolničky. Má smutek vůbec nějaké meze? Existuje okamžik, třeba někdy ráno, kdy se probudíte a najednou je všechno zase v pořádku?

Podíval se na otce, jak si potřásá rukou s nějakým svým osmokingovaným klonem a sahá po další nákladné jednohubce.

„Monsieur?“ oslovil ho číšník a nabídl mu podnos plný skleniček se šampaňským.

Julien hleděl na bílý alkohol, šumící ve vysokých úzkých sklenkách, překypující životem v každé bublince, která se rozprskla na jeho hladině. Třpytil se a zářil. Tak jako dřív jeho sestra.

Rychle na číšníka zavrtěl hlavou a zamířil ke dveřím.

Když Julien vyrazil z hotelu, ovanul ho mrazivý vzduch. Zůstal stát na chodníku uprostřed čtvrtého obvodu a čekal, až jeho vztek pomine. Zavřel oči a nadechl se. K nosu mu dorazila vůně česneku, pečeného masa a tabáku a nechal na sebe působit zvuky ulice – mopedy, smích, štěkání psů. Pomalu oči otevřel a zvykal si na tmu, prozařovanou pouze železnými tepanými lucernami po obou stranách ulice. Kavárna na protější straně – Deschamps – praskala ve švech. Hosté se po francouzsku usadili i venku. Teď v prosinci tu nebyly žádné rozevláté šaty nebo přiléhavé šortky – všichni zákazníci byli zabalení do zimních kabátů a šál, chránících je proti ostrému větru, který hrozil, že brzy začne sněžit. Rukama v rukavicích drželi malé šálky s café nebo sklenice piva.

Kdyby Julien měl s sebou svůj fotoaparát a kdyby stále tolik netruchlil po sestře, byl by mohl zachytit dokonalý obraz francouzského zimního života. Lauren zbožňovala kavárenskou kulturu jejich domoviny. Scházeli se večer po práci v páteční večery, jako byl ten dnešní, pili spousty alkoholu a nezapomínali si objednat jídlo dřív, než kuchyň v jejich oblíbené brasserii večer zavře. Nad kuřetem nebo velkou porcí pommes frites nebo něčím podobným pak mluvili o tom, jak prožili uplynulý týden. Musel se usmát. Lauren byla vždycky plná historek z obchodního domu, v němž pracovala. O vybíravé ženě, které musela pomáhat s výběrem svatebních šatů, nebo o nevychovaném dítěti, co na ni dělalo ksichty, když se matka nedívala. Sestra byla vždycky jako vítr. Ale stejně jako vítr rychle a divoce zavířila a pak… odešla… a zanechala za sebou pouze vzpomínky a zlomená srdce celé rodiny.

Pod sako od smokingu se mu zařízl mráz. Počkal, až se doprava utiší, a pak přešel ulici směrem ke kavárně. Existovala pouze jediná cesta, jak uniknout této noci a přežít do rána. Opít se.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola 1

Kapitola 2