Text © 2017 by Jozef Karika

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR

ISBN 978-80-551-5752-8

Tento príbeh a jeho postavy sú dielom autorovej fantázie.

Opísané konanie štátnych a samosprávnych inštitúcií, súkromných podnikov i verejných činiteľov je fiktívne.

INTRO

CESTA E50

SEPTEMBER 1998

Čierny hummer sa rútil v protismere. Chladné svetlo reflektorov pretínalo tmu, prerušovaná stredová čiara sa mihala čoraz rýchlejšie.

Peter Štarch strhol volant a zaradil robustný kolos do správneho pruhu. Zažmurkal, utrel si vlhké čelo. Prekvapilo ho, aké je ľadové.

Svet sa mu krútil pred očami, udržať sa pri vedomí nebolo ľahké. Šoférovanie päťtonového hummera po vlhkej, klzkej vozovke hraničilo so samovraždou.

To ho trápilo najmenej.

Svet sa nielen krútil, ale aj rozpadal na kusy. Vesmír praskal vo švíkoch, niektoré kusy už povolili a odleteli do neznáma.

„Prvé výsledky z volebných okrskov naznačujú, že premiérovo hnutie môže vyhrať voľby, ale bude mať veľký problém so zostavením vlády,“ mudroval v autorádiu akýsi komentátor.

Štarch si znova pretrel čelo a pozrel sa na prsty – leskli sa od potu.

„Počet voličských hlasov pre opozíciu je taký veľký, že v jej centrále sa už teraz začína oslavovať,“ vykladal zašumený hlas.

Peter sa nahol, zastonal od bolesti a vypol rádio. V ušiach mu búšilo, počul však, aký má zrýchlený dych.

Všetky dôležité kontakty, zabehnutý systém, dohodnuté projekty…

Celé impérium sa trieštilo.

Nechápal, čo sa deje, ani ako je to možné. Myseľ mu vynechávala, nestíhala spracovávať celý rozsah katastrofy.

Premiérovo impérium vyzeralo nezničiteľne – jeho sieť obopínala celú krajinu. Kardiš držal v rukách mocenské zložky, dôležité médiá, úrady aj súdnictvo.

A odrazu…

Problém so zostavením vlády. Veľa hlasov pre opozíciu, v jej centrále práve začínajú oslavovať.

Vesmír sa trieštil na kusy.

Čo príde, čo nastane? Azda naozaj nový poriadok? Alebo chaos, destabilizácia štátu, stanné právo či dokonca občianska vojna? Nič z toho sa nezdalo prestrelené, nie v tej chvíli.

Vo svetle reflektorov sa zablýskala tabuľa pri ceste.

Žilina 43 km

Námestovo 55 km

Banská Bystrica 83 km

Informácia o skracujúcej sa vzdialenosti ho vrátila do reality. Rozpadajúci sa vesmír nebol jeho najväčší problém. Ani zďaleka.

Pozrel na fotku pripnutú na palubnej doske. Barbora a Dana, jeho dcéry, už žiadne deti – takmer dospelé dámy. Smiali sa do objektívu, na lícach príťažlivé jamky. Zdedili ich po Eve.

Barbora, Dana a Eva…

Štarch si zahryzol do pery a vyrovnal hummera, ktorý už opäť prechádzal do protismeru.

Na bočnom sedadle sa rozsvietil mobil ležiaci vedľa nabitej čezety. Prístroj nezvonil, ale potichu vibroval. Volajúci sa nevzdával, no Peter ho ignoroval. Dobre vedel, kto sa mu snaží dovolať, skúšal to už asi piatykrát.

„Hajzel zasratý!“ zasyčal. „Choď do riti, ty zmrd!“ Hovor by neprijal ani zaboha. Keď potreboval pomoc, všetci sa naňho vykašľali. Teraz už bolo neskoro, nechcel sa s nikým zhovárať, ufňukaných výlevov mal nad hlavu.

Stále nespracoval udalosti posledných dní, nedokázal ich udržať v mysli, spomienky boli prchavé ako útržky snov.

Útržky nočných môr.

Čo sa to stalo? dunelo mu v lebke od momentu, keď došlo k výbuchu.

Čo sa to, kurva, stalo?!

Zo všetkých síl zvieral volant, no aj tak cítil, ako sa mu trasú ruky.

Nečudo, veď smrť iba nedávno udrela nečakane a veľmi, veľmi blízko. Zaťala kosou tam, kde to ani v najmenšom nepredvídal.

Otras a šok, čo utrpel, doteraz neustúpili. Aj výjavy, ktoré videl v nemocnici, ním otriasli, vydesili ho do morku kostí.

Netušil, čo ďalej, nemal žiadny plán.

Zo zlomených rebier mu vystreľovala prudká bolesť, každé nadskočenie hummera bolo ako bodnutie nožom.

Oči mu zablúdili k fotke vysmiatej Barbory a Dany. Najhoršie na smrti nie je, že umrieš, ale že sa už nedozvieš, ako to dopadlo s tvojimi deťmi.

Nahol sa, zmučene zasyčal, strhol fotografiu z palubnej dosky a šmaril ju pod sedadlá.

Nemôže sa dívať na dcéry, ešte pár sekúnd a zošalie. Alebo urobí čosi horšie.

Keby na ne myslel, keby ich mal pred očami, možno by… Možno by zabrzdil, obrátil džíp a vyrazil naspäť do mesta. Rozsudok smrti pre všetkých. Nielen pre jeho ľudí, Barboru, Danu, Evu a jeho samého, ale aj pre množstvo civilov.

Zaťal zuby, nesmel to urobiť, nesmel zabrzdiť, dokonca ani spomaliť.

Pridal plyn, každá ušetrená sekunda bola dobrá. Trieštiaci sa vesmír, dolámané rebrá, smrť, čo udrela tak blízko, jazda v protismere aj vibrujúci mobil… Všetko to bledlo v porovnaní s tým, čo ho čaká.

Olizol si krv z rozhryzenej pery a zvažoval, aké sú šance, že prežije najbližšiu hodinu.

Čím viac nad tým premýšľal, tým silnejšie zvieral volant – až kým mu nestŕpli prsty. Chrbát mal vlhký od potu, košeľa sa mu lepila na kožený poťah sedadla.

Zabrzdiť, otočiť auto a vrátiť sa domov…

Stlačil plynový pedál, v rýchlosti číhala záhuba i záchrana. Vôľu mal napnutú do prasknutia, každou sekundou sa mohla zlomiť.

Nepribrzdiť, neotočiť!

Musí tam dôjsť a stretnúť sa s ním.

Napriek všetkému, čo sa za posledný týždeň stalo. Napriek tomu, že šanca na návrat z takého stretnutia bola mizivá.

Keby to nespravil, keby sa s ním nestretol a nepokúsil sa o zázrak, tak…

Došlo mu, že sa nemá kam vrátiť; uviazol v tme, v nekonečnej tme, nebolo za ním žiadne mesto, žiadna Barbora, Dana ani Eva.

Zdalo sa, že tam sú, ale v skutočnosti tam neboli. Vesmír sa rozpadal na kusy.

Štarch sa utopil v bezhraničnej tme, zostávala mu iba žiara reflektorov, ktoré odmeriavali cestu.

Ako v rozprávke. Jediným východiskom, ako sa dostať naspäť na svetlo, ako odkliať kráľovstvo aj všetkých, čo v ňom uviazli, bolo stretnúť sa s ním. Zoči-voči, tvárou v tvár. Inak zostanú uväznení v temnote, smrtiaca kliatba, čo na nich uvalil zlý kráľ, ich všetkých zahubí.

Na vedľajšom sedadle sa opäť rozsvietil mobil. Volajúci musel byť zúfalý, nechcel sa vzdať, čosi ho hrozne pálilo na duši aj na jazyku. Prístroj sa triasol takmer minútu, napokon však znehybnel. Displej vyhasol, auto zahalila tma.

Peter zasmrkal, príšerne sa bál. Zostal na to sám, všetci sa naňho vysrali.

V mysli sa mu ozývali povedačky, ktoré o ňom počul. Väčšina z nich bola desivá a Štarch vedel, že aspoň polovica je zároveň pravdivá. Označenie boss pri ňom bledlo, vôbec nevystihovalo jeho pozíciu a povahu toho, čo robil.

Sú to len historky! Desiatky mŕtvych… Iba historky!

Desiatky zabitých, nielen biele kone – aj podnikatelia, úradníci, miestni politici.

Historky!

Vo svetle reflektorov sa zablýskala ďalšia smerová tabuľa.

Blížila sa križovatka.

Banská Bystrica rovno, Žilina rovno, Námestovo doprava. Stretnúť sa s ním.

Dokonca aj premiér, všemocný premiér Kardiš, sa s ním vraj rozpráva ako rovný s rovným…

Štarchovi zovrelo hruď, v dolámaných zafačovaných rebrách ho zapichalo. Nebol však čas poddávať sa bolesti. Reflektory osvetlili rozľahlú križovatku, na ktorej sa zbiehali tri cesty.

Kiežby do Bystrice! pomyslel si Peter. S chlapmi odtiaľ sa aspoň dalo dohodnúť.

Prudko vydýchol, zasyčal od bolesti a odbočil doprava, na sever – v ústrety čiernym siluetám oravských hôr.

RUŽOMBEROK

BRATISLAVA

DUBNICA NAD VÁHOM

KOŠICE

JÚL 1997

KOLESO ŠŤASTIA

Z rozpáleného asfaltu sálalo teplo. Horúci vzduch sa nad ním chvel, prázdne parkovisko zaplavoval naftový zápach. Slnko neľútostne pražilo, neozýval sa žiadny zvuk. Zdalo sa, že páľava odparila samotný život.

Na čiernom, topiacom sa asfalte ležala plyšová hračka – obrovský biely medveď. Nevidomý pohľad mal vyvrátený do azúrovej oblohy, hravý úškrn pôsobil prízračne.

Hneď vedľa sa povaľoval ľudský prst. Odkrvený, modrastý. Zdalo sa, že bol pomliaždený a odseknutý – zrejme čímsi nie príliš ostrým. Vytŕčala z neho rozdrvená zakrvavená kostička.

Plyšová biela srsť aj zaschýnajúca červená mláčka sa leskli v slnečných lúčoch. Medveď sa neprestajne usmieval, ligotavé korálkové oči upieral rovno do neba.

I

Teraz alebo nikdy! Ak to poserieš, môžeš sa ísť pásť, hovoril si Ľuboš Ostrý. Vedel, že má jedinú šancu. Ak stretnutie nevyjde podľa jeho predstáv, k takej veľkej veci sa už nikdy nedostane. Netrpezlivo prešľapoval na mieste, pod podrážkami starostlivo vyleštených topánok mu škrípal štrk. Kútikom oka poškuľoval po ozrutnom ciferníku na neďalekej budove pradiarne. Hodiny však dávno zastali, ručičky sa nehýbali.

Veľmi symbolické, uškrnul sa. Veď v areáli bavlnárskych závodov Texicom akoby naozaj zastal čas. Rozsiahly komplex, ktorý pod Čebraťom vznikol koncom devätnásteho storočia, bol kedysi najväčším textilným závodom v celom Rakúsko-Uhorsku. Fungovali tu tkáčovne, pradiarne, ale aj strojáreň, vychýrená prototypová dielňa, konfekčné oddelenia a dokonca vlastná elektráreň.

Ostrý si to všetko naštudoval, veď práve detaily ako znalosť histórie podniku mohli rozhodnúť o jeho podnikateľskej budúcnosti. Znova nervózne zašúchal nohami a rozhliadol sa. Na rozpálenom parkovisku pred budovou riaditeľstva postávali výrobní riaditelia Texicomu aj oveľa vyššie šarže. Zástupcov samosprávy reprezentoval Alexander Vokoš, okolo ktorého sa tmolilo zopár straníkov z politického hnutia premiéra Kardiša. Oficiálne tu nemali čo robiť, záležitosť sa ich netýkala, no nikto nemal odvahu vyhodiť ich. Každý zo zúčastnených chápal, že vážny problém, ktorý dnes mali vyriešiť, je najmä politická záležitosť.

Ostrý sa rozhliadol po hrboľatom parkovisku a okolitých stavbách. Opadaná omietka, praskliny, neklamné známky chátrania. Väčšinu z budov postavili pred sto rokmi, práve v týchto miestach sa nachádzalo srdce podniku.

Ľuboš si dobre pamätal, ako to tam vyzeralo za komunistov – keď ho z decáku premiestnili do rodinného centra, neraz chodieval k podnikovej bráne a vyčkával na otčima, ktorý sa vracal zo šichty. Zakaždým vyhrávala veselá hudba, zo závodu sa hrnuli davy pracantov. Nečudo, veď podnik v šesťdesiatych a sedemdesiatych rokoch zamestnával takmer päťtisíc ľudí. Produkovalo sa tu obrovské množstvo textílií, ktoré poznalo nielen Československo a celý socialistický svet – vrátane Kuby či Vietnamu –, ale gigantické zákazky sa vyrábali aj pre Francúzsko, Kanadu, západné Nemecko a ďalšie krajiny. Neustále dymiaci stodvadsaťmetrový komín s nápisom BZVIL – Bavlnárske závody Vladimíra Iľjiča Lenina patril k symbolom Ružomberka.

Dnes bol však komplex vyľudnený, ani z komína – nápis bol už zopár rokov premaľovaný na TEXICOM – sa nedymilo. Stalo sa totiž čosi nemilé, s čím nikto nepočítal. Práve preto sa dnes stretli na popraskanom parkovisku a vyčkávali na vzácnu návštevu. Museli zabrániť katastrofe.

Ľuboš pohľadom prebehol po riaditeľoch, straníkoch aj zachmúrenom Vokošovi. Nenápadne sa otočil a kútikom oka si prezrel skupinku postávajúcu obďaleč. Boli štyria, nahodení v drahých oblekoch, dofrčali na nemeckom audi. Mladíci, určite nemali ani tridsať. Sršalo z nich sebavedomie, ba arogancia, jeden práve odhodil cigaretový špak, druhý medzi rečou zachrchľal a nechutne si odpľul.

Ja alebo vy, pomyslel si Ostrý. Teraz alebo nikdy.

Znova pozrel na fabrické hodiny – tri pätnásť, ručičky sa nepohli ani o milimeter. Aj tak však vedel, že vládna delegácia mešká. Minister mal doraziť už pred trištvrte hodinou. Nič sa nedalo robiť, zostávalo iba čakať, napokon, aj čas tu stál, iba slnko usilovne pražilo. Ostrý si povolil kravatu, cítil, že má prepotenú košeľu, no netrúfol si vyzliecť sako – čo keď akurát vtedy dofrčí minister? Uvidel by ho v mokrej košeli – oproti bezchybne upraveným mladíkom pri nablýskanom audi by pôsobil ako úplný sedliak. Nešlo o guľôčky ani o umelohmotné céčka, točil sa tu obrovský biznis, životná šanca.

Ostrého striaslo, bolo mu horúco, no aj tak ho striaslo. Len čo sa mu v mysli vynorili slová životná šanca, spomenul si, že rovnaké spojenie používal, keď Petra Štarcha pred tromi rokmi nabádal, aby sa zapojili do kšeftov so zbraňami. Spomienky na Bosnu a hrôzy, čo tam zažili, ho mátali dodnes. Aj teraz, len čo si spomenul, zaľutoval, že sa ráno neposilnil kúzelným práškom. Vzpruha by sa mu hodila. Mozog o ňu žobral, hoci sa Ostrý už vyše roka vzorne držal. Nedoprial si ani jedno šnupnutie, ba ani dúšok chľastu. Psychiater, ku ktorému ho po návrate z Bosny dotiahol Štarch, mu vysvetlil, že preňho neexistuje žiadna stredná cesta. Len čo si dožičí pohárik alebo štipku kokaínu, prepadne sa naspäť, vráti sa na zostupnú špirálu depresie a závislosti, z ktorej ho len tak-tak vytrhol kamarát.

Presne tak to psychiater povedal – vraj kamarát. Ľuboš nebol Štarchovi vďačný, veď práve spomienka na to, ako chladnokrvne Peter popravil Zlatana Tanovića, ho mátala najviac. Nech si udalosť racionalizoval, koľko chcel, nech sa donekonečna presviedčal, že Štarch konal pod tlakom a spáchaním vraždy ich vlastne oboch zachránil, kyselinovú škvrnu nedokázal vymazať. Pálila ho, leptala mu dušu aj mozog.

Strhol sa, na stretnutí potreboval sršať energiou a presvedčivosťou, nie skleslou, depresívnou náladou. Čuráci vyžarujúci sebaľútosť priťahujú smolu, takým nikto nič neprihrá. A práve o to dnes išlo – o miliardovú prihrávku. Minister, straníci a dokonca aj samotný Kardiš sa už raz popálili. Prihrali Texicom komusi, o kom boli presvedčení, že je to šampión, no vykľul sa z neho obyčajný zmrd.

Keď sa naplno rozbehla privatizácia štátnych podnikov, rozhodoval o tom, komu spadnú do lona miliardové majetky, výhradne premiér Kardiš a jeho najbližší spolupracovníci. Isteže, existovala akási fasáda pre verejnosť, čo mala vytvoriť ilúziu spravodlivosti a transparentnosti, ale nikto jej nevenoval pozornosť. V konečnom dôsledku rozhodoval Kardiš, iba Kardiš, dokonca sa tým ani veľmi netajil. S hrdosťou priznával, že na Slovensku vytvára novú kapitálotvornú vrstvu a vyberá pritom najmä ľudí oddaných jeho vlastnému politickému hnutiu, ktorých označoval za našich, dobrých podnikateľov. K obrovským majetkom sa tak dostali aj rôzne indivíduá, Kardiš za merítko dobrého podnikateľa považoval servilnosť voči vládnej moci, ako aj ochotu odvádzať hnutiu desiatky, niekedy aj dvadsiatky z nadobudnutých miliárd.

Dialo sa tak po celej krajine, no iba málo takto sprivatizovaných podnikov profitovalo – väčšina rýchlo zbankrotovala. A práve k tomu sa míľovými krokmi blížil aj Texicom. Chlap, ktorý ho od Kardiša dostal, bol úplný zmrd. A pritom mu premiér vyšiel veľmi v ústrety. Odhadovaná cena závodov bola približne dve miliardy korún. Ondrej Vilický, tak sa nešťastník volal, dostal fabriku od štátu za stoštyridsať miliónov. Z ceny reálne zaplatil štyridsať miliónov, ktoré mu na príkaz ministra požičala banka spriatelená s Kardišovým hnutím. Dovtedy bolo všetko v poriadku.

Lenže potom Vilickému zadrbalo. Uveril, že je obchodný génius a pustil sa do napĺňania vlastných podnikateľských predstáv. Len čo zistil, že v skladoch sa nachádzajú obrovské medené valce používané pri textilnej hĺbkotlači, celú prevádzku zrušil a drahú meď narýchlo rozpredal.

Tento obchodný úspech ho povzbudil, tak začal rozpredávať strojové vybavenie a dal vytrhať koľajnice, ktoré zabezpečovali napojenie podniku na železničnú sieť. V záchvate podnikateľského nadšenia prepustil zopár desiatok textilných inžinierov stojacich za vývojom výrobkov, za ktoré fabrika tradične získavala tie najvyššie domáce aj medzinárodné ocenenia.

Také chujoviny Vilického nezaujímali. Najlepšie vedel, ako treba obchodovať. Vyhodil dovtedajších odborníkov na nákup a predaj, v Bratislave si založil obchod s bavlnou a začal výhodne obchodovať sám so sebou.

Všetko toto by Kardišovi a vláde ani tak nevadilo. Napokon, oproti podaktorým ďalším politickým privatizérom si Vilický počínal celkom obstojne. Veď miliardovú fabriku nepoložil na lopatky hneď v prvý rok. Dopustil sa však oveľa horšieho prečinu – otáľal s vyplácaním desiatkov hnutiu.

Dostal preto prvé priateľské upozornenie. Keď nepomohlo, dostal prvú výstrahu. Keď nepomohla ani tá, dostal šróbovákom do oka. To pomohlo. Vilický zaplatil a dokonca aj slušne uznal, že sa na podnikanie nehodí. Predvídavo sa odpratal do zahraničia, čím si zachránil druhé oko aj nakradnutý majetok.

Minister, straníci aj samotný Kardiš sa trpko sklamali. Preto dnes vyberali nového šampióna, ktorému by prihrali fabriku.

Ja alebo oni, opakoval si Ostrý. Teraz alebo nikdy.

II

Peter Štarch netušil, čo príde v najbližších minútach. Nehrozilo síce žiadne nebezpečie – rozvážne šoféroval svoj mercedes po diaľnici popri Liptovskej Mare –, ale cítil sa neisto. Na rozjaganej hladine vodnej nádrže sa hojdalo zopár člnov aj športových jácht, brehy boli posiate opaľujúcimi sa ľuďmi. Dokonalá idylka.

Aj v aute vládla idylka, nebolo však isté, ako dlho potrvá. Na zadnom sedadle totiž sedela Barbora, jeho mladšia dcéra, ktorá iba prednedávnom oslávila osemnáste narodeniny a podľa toho sa aj správala.

Vyrástla do krásy. Petrovi sa pri pohľade na ňu zakaždým rozbúšilo srdce od zmesi dojatia, hrdosti a obavy. Veľmi sa o dcéry bál, veď žili v príšernom, krutom svete a obzvlášť krvavej dobe. Aj keď si to baby v rozpuku mladosti neuvedomovali – práve prežívali najkrajšie obdobie v živote –, zúrilo okolo nich peklo. Štarch o tom vedel svoje. Síce sa postaral, aby si dcéry užívali bezstarostnosť a dostali všetko, po čom zatúžili, no sám sledoval dianie so silnejúcou úzkosťou. Šialená doba, naozaj šialená. Vraždy, výbuchy a prestrelky na dennom poriadku. Tento mesiac našli len kúsok odtiaľto, pri Čertovici, zabitého chlapa, čo vraj šéfoval partii na dolniakoch. V hlave mal tri guľky. Minulý mesiac zas ktosi v Košiciach spustil streľbu na idúce auto a zasiahol pritom zopár civilov.

Zahynula pritom osemnásťročná dievčina, ktorá sa previnila iba tým, že stála v nesprávny čas na nesprávnom mieste.

Osemnásťročná dievčina!

Štarch sa podvedome pozrel do spätného zrkadla. Barbora čosi vyťukávala do nového vynálezu – mobilného telefónu. Nevšimla si, že ju otec pozoruje.

Peter nakrčil obočie. Pohľadom zablúdil k blízkej zátoke, kde kŕdle rybárov lovili chutné mäsko z hlbín nádrže. Idylický obraz ho neupokojil, naopak, v hlave sa mu vyrojili ďalšie pŕhliace myšlienky.

V máji výbuch auta v Čiernej nad Tisou – zahynul pri ňom majiteľ esbéesky. Ešte predtým, začiatkom jari, našli v Poprade odrezanú hlavu bývalého policajta. Niekto ju položil na kapotu auta a vyzdobil policajnou čiapkou. V Banskej Bystrici sa medzitým strieľalo zo samopalov AK-47 priamo v centre metropoly. Útočníci sa rozostavili pozdĺž celej hlavnej ulice, rozstrieľali dve autá, zabili pritom šéfa topoľčianskeho gangu a zranili niekoľkých jeho vojakov. Na západe krajiny, v Bratislave, zasa vo februári zastrelili jedného z najmocnejších bossov. Len tak, za bieleho dňa, na parkovisku pred populárnym hotelom. A to všetko bol iba vrchol ľadovca, v správach jednostaj vyhlasovali pátranie po zmiznutých a nezvestných; museli ich byť desiatky, ak nie stovky. Polícia, prokuratúra či politici už ani nepredstierali znepokojenie, všetko to bolo normálka.

Veru, šialená a krutá doba, aj Peter musel byť tvrdý, keď chcel ochrániť dcéry. Slabým a mäkkým sa na Slovensku nedarilo, no silným a rozhodným…

Štarch spokojne potľapkal volant luxusného mercedesu.

„Ideš dnes na tú stretávku?“ ozvala sa Barbora.

Peter znervóznel, rozhovory s dospievajúcimi dcérami mu príliš nešli. V jednej chvíli bolo všetko v najlepšom poriadku, no vzápätí mohla vypuknúť hádka. Najmä v aute sa to stávalo často, každá jazda mohla dopadnúť všelijako, aj táto. Barbora sa venovala modernému tancu; z akéhosi dôvodu si vybrala tanečnú skupinu v Liptovskom Mikuláši – tvrdila, že je to najlepšia partia v regióne a ak má trénovať, tak jedine v nej. Štarch pokrčil plecami, sám sa ponúkol, že ju tam bude voziť. Myslel si, že sa s dcérou počas dvadsaťminútových jázd trochu zblíži. Lenže nebolo to jednoduché.

„Tak ideš?“ zopakovala, keď nezareagoval dosť rýchlo.

„Nechce sa mi,“ priznal.

„Prečo? Nemal si v triede žiadnu lásku?“

Vedel, kam tým mieri. Vyrývala doňho zakaždým, keď mohla. Doteraz sa nevyrovnala s tým, že od nich odišiel a žijú v odlúčení. Nech sa snažil, ako vedel, vždy si rypla.

„Na stavebnej priemyslovke? Tam bolo málo dievčat.“

„Aha, takže nejaké sa predsa len našli,“ zaškerila sa do zrkadla.

„Je to stretnutie po dvadsiatich rokoch. Tam už fakt nikto nebude mať chuť na –“

„Ty si už nejako poradíš. Či nie, ocko?“

Najviac ho vytáčalo, keď doňho rýpala sladkým hlasom – tak ako teraz. Dobrá dcérenka, ale zároveň pekná mrcha, čo mu pomedzi riadky rada šplechne do očí, aký je hajzel, keď podvádza matku a neodpustí si žiadnu obstojne vyzerajúcu štetku.

Nemalo zmysel klamať jej, v tridsaťtisícovom meste ako Ružomberok sa nič neutají.

Preto neodpovedal, mlčal a dúfal, že Barborinu pozornosť znova upúta mobilný telefón.

„Takže žiadna prvá láska?“ nedala sa.

Pokrútil hlavou a nasilu sa usmial. „Žiadna láska sa tam nekonala, keď to musíš vedieť,“ prehodil cez plece.

Mobil hlasno zapípal, Barbora sa naklonila nad miniatúrny displej.

Štarch si vydýchol, potešilo ho, že výsluch sa skončil. Žiadna láska sa tam nekonala, zaklamal po druhý raz, tentoraz sám pre seba.

III

„Hovorím ti, v tomto mladom čosi je,“ zopakoval Dezider.

„V tomto?“ zapochyboval Zolo a natočil hlavu, aby lepšie počul.

Sedeli v nahrávacom štúdiu, ktoré si v Košiciach kúpili pred vyše rokom. Šťastný nápad. Dezidera bavila hudba, sám bol vychýrený cimbalista. Aj Zolovi sa myšlienka zapáčila – tiež bol hudobník, dlhé roky si privyrábal muzicírovaním na zábavách a svadbách. Navyše, Dezider presne vedel, ako naňho. Naznačil mu, že keby si v Košiciach otvorili hudobné štúdio, môžu tým pomôcť svojim ľuďom – Cigánom. Nájdu talenty, podporia ich, ponahrávajú dobrú muziku, čo-to vydajú a pokúsia sa predať. Zároveň by to prospelo aj ich hlavnému biznisu, predaju pervitínu, ktorý potrebovali čo najviac zakryť legálnymi aktivitami.

Zolo dlho neváhal, čierne srdce mu pišťalo, prikývol a šli do toho. Až neskôr Dezider vybalil, o čo mu celý čas išlo.

„Čo keby sme skúsili aj inú hudbu, nielen ľudovky?“ navrhol.

„Inú?“ nerozumel Zolo. „Akú inú?“ nechápavo pozrel na Gejzu – tretieho brata. Ani ten však nevedel, o čom Dezider točí.

„Nevidíte, čo sa deje? Danceflooru a kolotočárskych odrhovačiek má už každý gadžo plné zuby. Príde niečo iné, nové. Veľká vlna.“

„Akože čo?“

„Však rap a hip-hop,“ uškrnul sa najmladší brat. „Ešte to len začína, ale o dva-tri roky…“

„Rap? Tie sračky, čo počúvaš v aute?“ nechytal sa Zolo.

„Veď to je v angličtine. Zložité texty, tomu tu nikto nerozumie.“

„Vznikajú aj české a slovenské skupiny. A sú veľmi úspešné, aj komerčne. Chaozz v Česku valcuje hitparády – platinová platňa, vieš, aké sú to predaje? U nás Trosky vyhrávajú z rádia, Sony BMG im vydalo album,“ vyratúval Dezider.

„Mne sa to nezdá. Čo s tým majú naši ľudia?“

„Tak ako černosi v Amerike – tam vznikol hip-hop. Na okraji spoločnosti, v stoke. A kto vie na Slovensku čosi o stoke a chudobe, kto vie, čo je nenávisť, ak nie Cigán?“

„Tie skupiny, čo si ich menoval, sú cigánske?“

„Práveže nie. Biele decká zo sídlisk sa hrajú na stoku. Ale keď príde Cigán, čo to má v krvi, to bude pecka!“

Obaja starší bratia pochybovačne krútili hlavami, na neprebádané územie sa im nechcelo. Dezider však nástojil, aby si aspoň niečo vypočuli, kým nápad zakopú. Prehovoril ich a Zolovi práve púšťal čerstvú kompiláciu Zvuk ulice, ktorú vyprodukoval chlapík známy ako David zo Senca. Čo-to si už vypočuli, teraz bežala skladba Posledné želanie, v ktorej mladík s umeleckým menom Pa3k Metamorfolord namáhavo vypľúval rýmy.

„A tento sa ti akože pozdáva?“ uisťoval sa Zolo.

„Hej. Nepočuješ to? Ešte sa do toho potrebuje dostať, ale má perfektný flow, dobré texty a je nasratý!“

„Nič také tam nepočujem. Tí predtým sa mi zdali lepší.“ Dezider nespokojne zacmukal: „Na kšefty máš nos, bráško, ale hudba z teba odišla. Gadžovia ťa pokazili, nepočúvaš srdcom. Hovorím ti, tento mladý je talent, oslovme ho.“

„A je vôbec náš?“

„Však nepočuješ? Naša krv.“

„Mne sa nepozdáva, pusti radšej ďalšieho,“ pochyboval Zolo.

„Nikdy mi neveríš, Bengo,“ zmraštil sa Dezider, v hlase mu zaznela trpkosť. „Vravím ti, v tomto chalanovi niečo je. Kebyže ho podporíme, niečo mu vydáme, môže zabodovať. Vo veľkom. Ešte aj groše by sme zarobili.“

„Peniaze zarábame na inom,“ zvážnel Zolo. „So štúdiom som súhlasil, lebo je to dobré krytie, dobrý front. Aj Košice sú fajn, netreba všetko dovážať až do Ružomberka, Ukrajincov tu máme poruke. A nemusíme sa uskromňovať ako doma, kde nás všetci poznajú.“

„Ale…?“

„Ale štúdio je iba zábavka, nekomplikuj to. Ak chceš, nájdi nejakého rapera, či ako to voláš, tu v Košiciach. Môžeme skúsiť nahrať aj takú muziku, pre mňa za mňa… Ale nekomplikuj, dobre?“

Dezider sklamane vypol skladbu, štvalo ho, že starší brat nedôveruje jeho odhadu. A pritom išlo naozaj iba o zábavku, drobné peniaze oproti tomu, čo točili v obchode s pervitínom. Lenže Zolo by trochu uvoľnenia neprežil, potreboval mať všetko pod kontrolou, ak v niečom nevidel potenciál, okamžite to odpísal.

„Rozkaz, kapitán,“ posmešne zasalutoval a pustil Zolovi skladbu Čakám na deň od Trosiek, ktorá sa staršiemu bratovi zapáčila oveľa viac.

Čakám na deň bez mreží, bez reťazí,

keď budem môcť povedať – my sme víťazi!

Deň, keď nebudem musieť utekať pred ničím,

bez príčin, keď zakričím a nič tým nezničím.

Deň, keď sa predo mnou nezabuchnú dvere,

deň, keď zabudnem, v akej som zasranej čiernej diere.

Deň, keď nebudem chcieť nadávať na to, čo ma sere,

keď životu vezmem to, čo mi on stále berie.

Table of Contents

INTRO CESTA E50

KOLESO ŠŤASTIA