Odpadlík (Ukážka)
Date: 2017-10-18 22:00:00+00:00
Description: Rozprávač Odpadlíka, ktorý sa narodil v „agrárnom gete“ Dickensu na južnom okraji Los Angeles, sa zrieka osudu Kalifornčana nižšej strednej vrstvy: „Umrel by som v tej istej izbe, v ktorej som vyrastal, a hľadel na pukliny v štukovom strope, ktoré sú na ňom od zemetrasenia v šesťdesiatom ôsmom.“
Publisher: Ikar

Paul Beatty

THE SELLOUT

Copyright © 2015 by Paul Beatty

All rights reserved.

Translation © 2017 by Jozef Kot

Jacket design © 2017 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5578-4

Venujem Althei Amrikovej Wasowovej

PROLÓG

Azda mi neuveríte, keďže to hovorí černoch, ale jakživ som nič neukradol. Neošmekol som štát na daniach, nešvindľoval som pri kartách. Nechodil som načierno do kina, nezabudol som vrátiť nesprávne vydané drobné pokladníkovi, ktorý nemal šajnu o obchodovaní ani túžbu mať príjem aspoň vo výške minimálnej mzdy. Nevlámal som sa do cudzieho domu ani nevylúpil obchod s liehovinami. Nenatlačil som sa do preplneného autobusu ani vozňa metra, nesadol si na sedadlo vyhradené pre starších cestujúcich, nevytiahol som si gigantický penis a nemasturboval s perverzným, a predsa trocha skormúteným výrazom na tvári. No aj tak som sa ocitol v priestranných sieňach Najvyššieho súdu Spojených štátov amerických, auto som proti predpisom a dosť paradoxne zaparkoval na Constitution Avenue, ruky som mal v putách a skrížené za chrbtom. Už dávno som sa vzdal práva nevypovedať, navždy som sa s ním rozlúčil. Teraz sedím na mäkkej čalúnenej stoličke, ktorá podobne ako veľa vecí v tejto krajine vôbec nie je taká pohodlná, ako vyzerá.

Predvolali ma listom v úradne vyzerajúcej obálke, opečiatkovanej veľkými červenými písmenami DÔLEŽITÉ!. Odkedy som prišiel do toho mesta, neprestávam sa cítiť ako nahý v tŕní.

„Vážený občan,“ stálo v liste,

„prijmite naše blahoželanie, lebo máte už iba krôčik k víťazstvu. Váš prípad si vybral na prerokovanie Najvyšší súd Spojených štátov amerických zo stoviek iných odvolaní. Aká veľká česť! Dôrazne Vám odporúčame, aby ste prišli najmenej dve hodiny pred pojednávaním, ktoré sme naplánovali na desiatu hodinu 19. marca roku Pána...“ List sa končil inštrukciou, ako sa dá dostať k budove Najvyššieho súdu z letiska, zo železničnej stanice, z autostrády I-95, a bola k nemu priložená kôpka kupónov umožňujúcich vstup na rozličné atrakcie, do reštaurácií, do hotelov poskytujúcich k nocľahu aj raňajky a podobne. List bol bez podpisu. Končil sa jednoduchým

So srdečným pozdravom

Ľud Spojených štátov amerických

V hlavnom meste Washingtone so širokými ulicami, s chaotickými kruhovými objazdmi, mramorovými sochami, dórskymi stĺpmi a kupolami sa má človek cítiť ako v starodávnom Ríme (ak totiž ulice starodávneho Ríma lemovali čierni bezdomovci, pátracie psy, turistické autokary a rozkvitnuté čerešne). Včera popoludní som ako obyčajná čierna opica z najtmavšej losangeleskej džungle vykročil z hotela a pridal sa k putujúcim neotesancom v tmavomodrých džínsach, defilujúcim pomaly a vlastenecky rozcítene okolo významných historických pamätihodností tejto krajiny. S posvätnou úctou som uprene hľadel na Lincolnov pamätník. Keby počestný Abraham vstal z mŕtvych a podarilo sa mu zdvihnúť z trónu svoju vyše sedemmetrovú postavu, čo by povedal? Čo by urobil? Zatancoval by si brejkdens? Hádzal by mince proti obrubníku? Prečítal by si noviny a dozvedel by sa, že Únia, ktorú zachránil, sa stala nefunkčnou plutokraciou, že ľudia, ktorým dal slobodu, sú teraz otrokmi rytmu, rapu a drahých úverov a jeho zručnosti by sa dnes väčšmi hodili na basketbalové ihrisko než do Bieleho domu? Tam zachytí loptu pri brejku, natiahne sa ponad bradatého trojkára, zaujme príslušnú polohu a škaredo zahreší, keď sa lopta odrazí od sieťky. Veľkého emancipátora však nikto nezastaví, ostáva nám iba dúfať, že ho zadržíme aspoň na chvíľu.

Nie div, že v Pentagóne niet inej roboty, iba začať vojnu. Turisti sa dokonca nesmú fotografovať s budovou v pozadí. Skupinka štyroch generácií veteránov vojenského loďstva v námorníckych uniformách mi podala do ruky nachystaný fotoaparát a požiadala ma, aby som ich z diaľky tajne sfotografoval. Všetci zrazili podpätky, postavili sa do pozoru, zasalutovali a bez očividného dôvodu rýchlo urobili niekoľko mierových gest. Bol som šťastný ako blcha, že aspoň takto môžem poslúžiť svojej vlasti. Na National Mall pochodoval iba jediný človek smerom k Washingtonovi. V tráve ležal belošský chlapec a masturboval s takou rozkošou, že jeho mohutný zahrotený vták, vystrekujúci z nezazipsovaných nohavíc, vyzeral ešte vyšší ako vzdialený Washingtonov pamätník. Chlapec pritom vtipkoval s okoloidúcimi, usmieval sa do fotoobjektívu ich mobilov a pohládzal sa po svojom fotogenickom prejave priapizmu.

V zoologickej záhrade som stál pred klietkou s opicami a počúval, ako akási žena žasne nad tým, ako vyzerá „prezidentská“ stoosemdesiatkilová gorila, keď sedí obkročmo na orezanom dubovom konári a pozorne hľadí na svoje potomstvo, ktoré je takisto uväznené v klietke. Keď ženin priateľ poklepkal prstami po informačnej tabuľke, kde sa uvádzalo, že „prezidentská“ gorila sa zhodou okolností volá Baraka, žena sa hlasno rozosmiala, až kým nezazrela mňa, ďalšiu stoosemdesiatkilovú gorilu, nadžgávajúceho sa poslednými zvyškami mrazenej pochúťky Big Stick Popsickle alebo posledným banánom s nálepkou Chiquita.

Vzápätí ju to zamrzelo, rozplakala sa a ospravedlnila sa za to, že bola úprimná. A vraj ju mrzí, že som sa vôbec narodil. „Niektorí moji najlepší priatelia sú opice,“ precedila akoby náhodou. Vtedy bol rad na mne, aby som sa zasmial. Pochopil som, odkiaľ táto žena pochádza. Celé mesto akoby bolo freudovským pošmyknutím jazyka, stvrdnutým vtákom, pevným ako betón, ktorý doľahol na činy a zločiny Ameriky. Za otroctvo? Za predurčenosť vládnuť celému kontinentu? Za sitkom Laverne & Shirley? Za to, že Amerika stála nečinne bokom, keď sa Nemecko v Európe usilovalo zabiť každého Žida? Prečo patria medzi mojich najlepších priateľov Múzeum afrického umenia, Múzeum holokaustu, Múzeum amerických Indiánov, Národné múzeum umelkýň? No mali by ste vedieť aj to, že dcéra mojej sestry je vydatá za orangutana.

Stačí jednodňový výlet cez Georgetown a Čínsku štvrť. Pomalým, šuchtavým krokom sa poprechádzate popri Bielom dome, Phoenix House, Blair House a miestnom drogovom brlohu a všetko je jasné ako facka. Či už je to starodávny Rím, alebo súčasná Amerika, buď je človek občan, alebo otrok, člen klubu Lions, alebo Žid, vinný, alebo nevinný, v pohode, alebo nesvoj. Tu, na Najvyššom súde Spojených štátov amerických, zabránim tomu, aby som medzi spútanými rukami a klzkým koženým čalúnením potupne vyprázdnil riť na tunajšiu idiotskú podlahu, jedine tým, že sa opriem dozadu a budem sedieť našikmo, akoby som bol v cele predbežného zadržania, a aspoň takto naznačím, že pohŕdam súdnou sieňou.

Policajti cengajú služobnými kľúčmi ako zvoncami na saniach, prechádzajú miestnosťami ako dva záprahy nakrátko ostrihaných clydesdaleských koní bez vozov a spája ich dovedna láska k Bohu a vlasti. Pyšná budweiserská kobyla z prvého záprahu, ovinutá šerpou jasnej farby a držiaca pri hrudi dúhovo sfarbené súdne spisy, poklepe po operadle stoličky. Prikazuje mi sedieť rovno, ale keďže som ako občan legendárny svojou neposlušnosťou, spurne sa na stoličke opriem ešte väčšmi dozadu, takže môžem každú chvíľu prejaviť nenásilný odpor a zrútiť sa na zem. Pred tvárou mi šibrinkuje kľúčom od pút a tučnou neochlpenou rukou ma núti do vzpriamenej polohy. Prirazí mi stoličku tak tesne k stolu, že vidím na jeho lesklom citrónovomahagónovom laku odraz svojho obleku a kravaty. Nikdy predtým som nemal na sebe oblek. Muž, ktorý mi ho predal, vyhlasoval: „Ručím vám za to, že sa vám v tom obleku bude páčiť.“ Ale zo stola na mňa hľadí iba tvár, ktorá vyzerá ako tvár bežného afroamerického zamestnanca firmy v obleku, hlava s afroúčesom, so špicami a dredmi alebo holá ako koleno. Neviem, ako sa ten človek volá, nespoznávam ani jeho tvár – budí dojem kriminálnika.

„Keď človek vyzerá dobre, aj sa dobre cíti,“ sľuboval mi obchodník. Zaručoval sa mi za to. No keď prídem domov, požiadam ho, aby mi vrátil 129 dolárov, lebo sa v tom obleku sám sebe vôbec nepáčim. Ba ani mi v ňom nie je dobre. Cítim sa rovnako ako ten oblek – ako kus zošitej lacnej, pichľavej látky, ktorá sa rozpadáva vo švíkoch.

Policajti zväčša očakávajú, že sa im človek poďakuje. Či už vám poradili, ako sa dostať k pošte, vyprášili vás po zadku na zadnom sedadle hliadkového auta, alebo, ako v mojom prípade, vám odstránili putá, vrátili trávu a náradie na fet a napokon vás vybavili tradičným brkom na písanie, ktoré symbolizuje Najvyšší súd. Žena má na tvári ľútostivý výraz už od rána, keď ma s kolegyňou čakali hore pri slávnom štyridsiatom štvrtom schode pod priečelím s nápisom ROVNAKÁ SPRAVODLIVOSŤ PODĽA ZÁKONA. Stáli plece pri pleci a s prižmúrenými očami hľadeli na ranné slnko, kazajky obsypané lupeňmi z rozkvitnutých čerešní, a zabraňovali mi vstúpiť do budovy. Všetci vieme, že je to šaráda, bezvýznamný prejav štátnej moci na poslednú chvíľu. Súčasťou tejto frašky nebol jedine kokeršpaniel, ktorý za sebou vliekol zasúvateľná vôdzku. Priskočil ku mne, vzrušene mi oňuchával topánky a nohavice, rýpal mi vlhkým usopleným ňucháčom v rozkroku, potom si vedľa mňa poslušne sadol a pyšne udieral chvostom do zeme. Obvinili ma z ohavného zločinu. Zabasnúť človeka za to, že má pri sebe v priestoroch federálnej inštitúcie marihuanu, je čosi podobné ako obviniť Hitlera, že sa mľandravo pohybuje, alebo povedzme nadnárodnú ropnú spoločnosť British Petroleum, ktorá je už päťdesiat rokov zodpovedná za výbuchy rafinérií, toxické škvrny a emisie, za nehanebne pokryteckú reklamnú kampaň. A tak si dvoma hlasnými rapovými údermi na mahagónový stôl čistím fajku. Zotriem lepkavú živicu a sfúknem ju na dlážku, nadžgám do hlavy fajky doma vypestovanú trávu a policajtka mi ako veliteľ popravnej čaty, ktorý zapaľuje dezertérovi poslednú cigaretu, úslužne blikne zapaľovačom a ja ožívam. Odmietam, aby mi zaviazali oči, a dám si najveľkolepejší šluk v dejinách trávy. Vyzývam každého vyznávača Piateho dodatku Ústavy, každého, kto sa profiluje rasovo, kto odmieta potraty a kto páli zástavy, aby sa domáhal obnovy pojednávania. Na Najvyššom súde tejto krajiny som čoraz zhulenejší. Policajti na mňa s úžasom zízajú. Som Scopesova opica, chýbajúci spojovací článok v evolúcii, ktorú oživila afroamerická právna veda. Počujem, ako na chodbe skučí kokeršpaniel, škrabká labkou na dvere, keď vyfúknem stĺpec dymu v podobe atómového hríba do tvárí, ktoré vypĺňajú obrovské vlysy na strope. Chammurapi, Mojžiš, Šalamún – strážcovia demokracie a čestného konania, vsadení do žilkovaného španielskeho mramoru. Nado mnou visia Mohamed, Napoleon, Karol Veľký a starobylý grécky študent v žltohnedej tóge a vrhajú na mňa kamenné odsudzujúce pohľady. Ktovie, či sa s rovnakým opovrhnutím dívali na čiernych scottsborských chlapcov obvinených za znásilnenie dvoch belošiek a na Ala Gora, Jr.

Iba Konfucius pôsobí mrazivo. Čínske voľné saténové rúcho so širokými rukávmi, kung-fu sandále, šaolinská sifuovská brada a fúzy. Zdvihnem fajku vysoko nad hlavu a ponúkam mu šluk. Najdlhšia cesta sa začína tým, že si človek po prvý raz bafne...

„Poondiata ‚najdlhšia cesta‘ je Lao-c’,“ šprihne Konfucius.

„Vaši posratí filozofujúci básnici akoby žrali z jednej misy,“ hovorím.

V dlhej sérii prípadov súvisiacich s rasovými problémami je môj problém najčerstvejší. Ústavní právnici a kultúrni paleontológovia budú pravdepodobne diskutovať, kam ma zaradiť na časovej osi dejín. Preskúmajú moju fajku karbónovou metódou a určia, či nie som priamy potomok Dreda Scotta, záhadnej postavy: ako otrok žijúci v štáte, v ktorom bolo otroctvo zakázané, sa slobodne oženil, mal deti a napokon podal žalobu na svojho pána a domáhal sa oslobodenia, lenže to zase nebolo v zhode s Ústavou, lebo v očiach súdu bol ako čierny dvojnohý tvor jednoducho majetok „bez akýchkoľvek práv, ktoré by musel beloch rešpektovať“. Sudcovia budú podrobne študovať právne spisy, listovať v predvojnových pergamenoch a pokúšať sa určiť, či závery tohto prípadu potvrdia, alebo zvrátia súdne rozhodnutie v prospech segregácie v spore Plessy verzus Ferguson. Prehľadajú plantáže, sídliská a predmestské tudorovské zástavby určené na pozitívnu diskrimináciu, rozkopú zadné záhrady, aby hľadali pozostatky stôp po diskriminačnej minulosti v podobe fosílnych hracích a dominových kociek, budú zotierať prach zo skamenených právnych rozhodnutí a súdnych príkazov, zahrabaných v hrubých zákonodarných zväzkoch, a vyhlásia ma za „neočakávaného predstaviteľa hiphopovej generácie“, podobne ako je ním Luther

„Luke Skywalker“ Campbell, štrbavý raper, bojujúci za právo zabávať a parodovať belocha, tak ako to už roky robia belosi na náš účet. Keby som bol vtedy sedel na opačnej strane súdnej lavice, vytrhnem predsedovi Najvyššieho súdu Rehnquistovi z ruky pero a napíšem ojedinelý nesúhlasný názor, ktorým kategoricky vyhlásim, že „nijaký strelený raper, ktorého zvučka je ‚Taký som nadržaný‘, nemá právo kritizovať belocha či nejakého hiphopera v semišových teniskách Puma“.

V hrdle ma páli dym. „Rovnakú spravodlivosť podľa zákona!“ vykríknem, ale neobraciam sa na nikoho konkrétneho, skôr je to svedectvo o účinku trávy na moju útlu postavu. Štvrte, v akej som vyrastal, sú chudobné na činy, ale bohaté na slová. Našinci hovorievajú: „Radšej nech ma súdia dvanásti, než by ma vynášali šiesti. Táto všeobecná pravda, často opakovaný raperský text, zúfalý rock a neriešiteľný algoritmus, je navonok o viere v systém, ale v skutočnosti znamená vystreliť prvý, zveriť sa do rúk pridelenému obhajcovi a ďakovať prírode, že človeku ešte slúži zdravie. Nezožral som ešte všetku múdrosť, ale pokiaľ viem, výrok odvolacieho súdu nemáva nijaké dôsledky. Nikdy som nepočul, že by nejaký gauner v kráme na nároží po dúšku whisky vyhlasoval: „Radšej nech ma preskúmajú deviati, než by ma mal odsúdiť jeden.“ Ľudia bojujú a umierajú, keď sa usilujú vydobyť si niečo z „rovnosti práva podľa zákona“, tak ľahkovážne inzerovanej na vonkajšej strane tejto budovy, ale či sú už nevinní, alebo vinní, nikdy z nej nič nedosiahnu. Ich odvolania v súdnej sieni zriedkakedy prekročia uslzený výkrik matky, aby sa aspoň Pán Boh zmiloval, keď jej nechcú poskytnúť druhú hypotéku so záložným právom na dom starej mamy. Keby som veril takým heslám, musel by som dodať, že z takejto rovnosti profitujem aj ja, lenže nezodpovedalo by to pravde. Keď ľudia cítia potrebu skrášliť si budovu alebo areál nápisom ako Arbeit macht frei, Najväčšie malé mesto na svete alebo Najšťastnejší kút sveta, naznačujú tým neistotu a vymýšľajú si výhovorku, že zabrali ľudstvu niečo z jeho obmedzeného priestoru a času. Boli ste niekedy v nevadskom Rene? Je to Najzasratejšie malé mesto na svete. Keby bol Disneyland naozaj Najšťastnejším kútom sveta, buď by ste to tajili, alebo by sa doň vôbec neplatilo vstupné, ktoré dnes zodpovedá ročnému príjmu subsaharského Afroameričana v takom meste ako Detroit.

Nie vždy som mal podobné pocity. Keď som dospieval, zvyčajne som sa domnieval, že všetky problémy čiernej Ameriky sa vyriešia, ak si osvojíme nejaké heslo. Nad škrípajúce vstupné kovové brány by sme mohli umiestniť výstižné Liberté, égalité, fraternité, to isté heslo by sme mohli vyšiť na kuchynské závesy a použiť ho pri slávnostnej výzdobe. Tak isto môžeme využiť najlepšie ukážky afroamerického folklóru a účesov, čo je jednoduché a účinné. Ušľachtilé a do istej miery aj rovnostárske. Bola by to vizitka pre rasu, ktorá si zdanlivo vôbec neuvedomuje, že je rasou. Iba vďaka tým, čo predsa len majú isté vedomosti, chápe, že je čierna ako najhlbšia noc. Netuším, kde sa v mladých chlapcoch nabrala predstava, že keď vaši priatelia svojim rodičom tykajú, poukazuje to na to, že čosi nie je v poriadku. Nebolo by v časoch ustavičnej hystérie a krízy nádherné, keby sa rozvrátené černošské rodiny zhromaždili okolo kozuba, hľadeli na rímsu nad ohniskom a utešovali sa povznášajúcimi slovami, napísanými na ručne vyrobených suvenírových tanieroch alebo na zlatých minciach z limitovanej edície, zakúpených na základe neskorých nočných televíznych reklám prečerpanou kreditnou kartou?

Iné etniká majú svoje vlastné životné mottá. „Nepodrobení a nepodrobiteľní“ – to charakterizuje Indiánov Čikasóov, hoci sa to nevzťahuje na herné stoly v kasínach alebo na ich boj s vojskom Konfederácie v občianskej vojne. Allahu Akbar. Šikata ga nai. Už nikdy viac. Absolventi Harvardu 96. Chrániť a slúžiť. Tieto heslá sú čosi viac než iba frázy a otrepané úslovia. Sú to kódy, ktoré znova dodávajú energiu. Lingvistická energia čchi, ktorá nám upevňuje životnú silu a spája nás s ľudskými bytosťami, čo rovnako zmýšľajú, majú rovnako sfarbenú pokožku a nosia rovnakú obuv. Čo sa vraví v okolí Stredozemného mora? Stecca faccia, stessa razza. Tá istá tvár, tá istá rasa. Každá rasa má svoje heslo. Neveríte mi? Poznáte toho tmavovlasého chlapíka na personálnom oddelení? Toho, ktorý sa správa bielo, rozpráva bielo, ale bielo nevyzerá? Vyberte sa za ním. Spýtajte sa ho, prečo sú mexickí brankári takí nespoľahliví alebo či je jedlo z pojazdnej predajne zaparkovanej na ulici naozaj bezpečné. Nedajte mu dýchať. Tlačte naňho. Pohlaďte ho po zátylku plochej indio lebky a uvidíte, či sa neobráti s pronunciamientom ¡Por La Raza – todo! ¡Fuera de La Raza – nada! (Všetko pre rasu! Mimo rasy nič!).

Keď som mal desať rokov, trávil som dlhé noci zahrabaný pod paplónom a držal som v objatí plyšového medvedíka, ktorého penová výplň mala záhadný zmysel pre jazyk a bloomovský dogmatizmus. Bol doslova zosobnením tvora, ktorý je schopný sa o mňa starať, ale zároveň byť môj najostrejší kritik. V stuchnutej tme mojej viskózovej netopierej jaskyne zvierali jeho krátke nehybné žlté labky baterku, ktorou sme sa obaja usilovali zachrániť čiernu rasu osemslovným, ba možno aj kratším heslom. Konečne som zužitkoval latinčinu, ktorú som sa učil doma ako samouk, a vypotil som zo seba heslo, ktoré som v tvare srdca strčil plyšiačikovi pod ňufák, lebo som chcel, aby mi ho schválil. Na môj prvý pokus Čierna Amerika: Veni, vidi, vici – vyprážané kurčatá! plyšiačik stiahol uši a sklamane zavrel prísne plastové oči. Na Semper Fi, Semper Funky sa mu zježila polyesterová srsť, a keď začal v hneve škrabať matrac a vzpínať sa na tučných žltých labkách a vycierať medvedie tesáky a hroziť pazúrmi, spomenul som si, ako sa v skautskej príručke radí, čo urobiť, keď pred nami stojí nahnevaný vypchatý komiksový medveď, opitý vínom, ktoré ukradol z vitríny, a mocou, ktorú má nado mnou ako môj redaktor. „Ak naďabíš na nahnevaného medveďa, zachovaj pokoj. Prihováraj sa mu vľúdnym tónom, tvár sa, že si väčší ako on, a vyjadruj sa jasnými, jednoduchými, povznášajúcimi latinskými vetami.“

Unum corpus, una mens, una cor, unum amor.

Jedno telo, jedna myseľ, jedno srdce, jedna láska.

Nie je to najhoršie. Pripomína mi to celkom milé tetovanie nad ženskou riťou. To motto, napísané kurzívou, som zazrel na čestnej medaile z čias rasovej vojny. Plyšiačik proti mottu nenamietal, ale podľa toho, ako tesne pred zaspaním zvraštil ňufák, som usudzoval, že mu naznačuje isté kolektívne myslenie, a černosi sa predsa vždy sťažujú na to, že ich pokladajú za monolitických. Nechcel som mu mariť sny a odvrknúť, že všetci černosi rozmýšľajú rovnako. Hoci to ani jeden černoch nepripúšťa, každý si myslí, že je lepší ako jeho súkmeňovci. Nikdy som nepočul reakciu na toto heslo od Národnej asociácie pre pokrok farebného obyvateľstva ani od Ligy miest. Černošské krédo teda jestvuje iba v mojej hlave, ktorá netrpezlivo čaká na nejaký pohyb, na sformovanie národa, a keďže v súčasnosti má všetko svoju značku, aj na príslušné logo.

Možno motto ani nepotrebujeme. Koľkokrát som počul, ako niekto vraví: „Neger, veď vieš, že mojím heslom je...“ Keby som bol prezieravý, začal by som využívať znalosť latinčiny. Poplatok by bol desať dolárov za slovo. Pätnásť, ak žiadateľ nie je z našej štvrte alebo ak chce, aby som preložil „Neprejavuj nenávisť k hráčovi, nenáviď hru“. Ak je pravda, že telo človeka je jeho chrám, mohol by som si na tom slušne zarobiť, otvoriť si na bulvári malý krám a mať pred ním dlhý rad zákazníkov túžiacich po tetovaní. Premenili samých seba na nekonfesionálne bohoslužobné priestory: s anchmi, so sankofami a s krížmi, bojujúcimi o priestor na bruchu s aztéckymi bohmi slnka a s Dávidovou hviezdou z jednohviezdnej galaxie. Čínske znaky smerujú po vyholených lýtkach a chrbticiach nadol. Sinologické ďakovné pozdravy milovaným mŕtvym, ktoré podľa nich znamenajú „Odpočívaj v pokoji, stará mama Beverly“, ale v skutočnosti je ich význam „Keď nemáš objednávací lístok, košele ti nevydám. To naša obchodná dohoda nepripúšťa“. Pánabeka, aká by to bola zlatá baňa! Prichádzali by za mnou v hociktorú nočnú hodinu, platili by viac ako za cigarety. Sedel by som za výkladom z hrubého plexiskla a pred sebou mal posuvnú kovovú schránku, aká sa používa ako hniezdo záchrany. Tak ako väzni predkladajú svoje drobné požiadavky písomne, aj moji klienti mi budú nenápadne predkladať svoje vyhlásenia. Čím tvrdší muž, tým uhladenejší rukopis. Čím mäkšie má žena srdce, tým nenávistnejšie slovné zvraty používa. „Veď ma poznáte,“ hovorievajú, „moje životné heslo je...“ a hodia mi peniaze, citáty zo Shakespeara, z filmu Zjazvená tvár, z Biblie, školské aforizmy, otrepané frázy z gangsterského podsvetia. Ich texty, vhodené do schránky, sú napísané najrozličnejšími komunikačnými nástrojmi, niekedy aj krvou alebo maskarou, na zhúžvanej servítke, na papierovej tácke pofŕkanej šťavou z grilovaného mäsa a so zvyškami zemiakového šalátu alebo na stránke vytrhnutej z tajného denníka, ukrývaného od nepokojov v polepšovni. Všade je pripomienka, že ak sa o ich texte niekomu zmienim, môžem sa ísť pásť. Ya estuvo (nech to už znamená čokoľvek), vykonávam svoju robotu seriózne. Mám do činenia s ľuďmi, pre ktorých veta „Ak mi priložíš k hlave pištoľ...“ nie je teoretická, a keď vám niekto pritlačí studené kovové ústie hlavne k symbolu jin a jang vytetovanému na spánku, prežijete toho tak veľa, že o tom môžete rozprávať od rána do noci a nemusíte mať ani prečítanú I-t’ing, Knihu premien, aby ste ocenili kozmickú rovnováhu vesmíru a silu vyplývajúcu zo slov vytetovaných na krížoch. Lebo čo iné by vám mohlo byť heslom, ak nie „Čo nás obchádza, napokon k nám prichádza... Quod circumvehitur, revehitur“. Keď záujem o nové výtvory ochabne, prichádzajú mi aspoň ukázať moje doterajšie dielo. V pouličnom svetle sa trblietajú starobylé anglické litery rozložené na svalstve, čitateľné pri prepotených tričkách bez rukávov a blúzkach s odhalenými plecami. Peniaze rozprávajú, sny sa prechádzajú... Pecunia sermo, somnium ambulo. Vedľajšie predmetové vety im siahajú až ku krčnej žile, je niečo zvláštne na tom, že vedecký a romantický jazyk surfujú na prílivových a odlivových vlnách čierneho dievčenského tela. Iba neoblomný mužský úd sa správa neoblomne... Austerus verpa. Ako telegrafná páska im prechádzajú cez čelo vety s chabým skloňovaním podstatných mien a väčšinu z nich nútia, aby sa zdali bieli, lebo čítavame čierne na bielom. Kriv sa, inak ťa skrivia... Criptum vexo vel carpo vex. To je neesenciálny esencializmus. Za krv sa platí krvou... Minuo in, minuo sicco. So zadosťučinením sa dívam na svoje heslá ako do zrkadla a premýšľam. Každý neger, ktorý nie je paranoidný, je šialenec... Keby bol Iulius Caesar čierny, zrejme by povedal Ullus niger vir quisnam est non insanus ist rabidus. Konaj podľa svojho veku, nie podľa čísla topánok... Factio vestri aevum, non vestri calceus amplitudo. Ak sa čoraz väčšmi pluralistická Amerika raz rozhodne objednať si nové heslo, som pripravený s ňou obchodovať, lebo mám lepšie heslo než E pluribus unum.

Tu dormis, tu perdis... Kto spí, nič nevyhrá.

Niekto mi berie z ruky fajku. „No tak, kamarát. Už máš z toho svinstva iba popol. Mali by sme sa pustiť do roboty.“ Hampton Fiske, môj právnik a dobrý priateľ, chladnokrvne rozoženie posledné zvyšky dymu, potom ma sprejom zahalí do antimykotického oblaku. Zhulil som sa až natoľko, že nie som schopný rozprávať, a tak sa dohovárame iba posunkami, pokyvujeme hlavou a chápavo sa usmievame. Obaja ten pach poznáme. Osviežovač vzduchu Tropic Breeze sme používali, keď sme chceli pred rodičmi zatajiť, že sme fetovali halucinogénny anjelský prášok. Keď sa mama vrátila domov, zhodila z nôh plátenky a zacítila, že v dome rozvoniava jablčník so škoricou alebo jahody so šľahačkou, hneď vedela, že sme fajčili. Ak však zacítila anjelský prášok, PCP, pripisovala ten pach „strýkovi Rickovi a jemu podobným“ alebo prípadne mlčala, priveľmi ukonaná na to, aby pripustila, že jej jediné dieťa sa oddáva anjelskému prášku, a dúfala, že problém sa zlikviduje sám.

Odvolacie prípady pred Najvyšším súdom nie sú práve Hampov odbor. Vystupuje pri trestných konaniach ako obhajca starej školy. Keď mu zavoláte do kancelárie, nevyhnutne musíte dlhšie podržať slúchadlo. Nie že by bol príliš zaneprázdnený alebo nemal sekretárku alebo ste mu zazvonili vo chvíli, keď sa naňho obracia nejaký mamľas, ktorý zazrel jeho inzerát na lavičke autobusovej zastávky alebo jeho číslo s osemstovkou (1-800-FREEDOM) vyškriabané vopred zaplatenými dočasnými hosťami na zrkadle v policajných celách predbežného zadržania alebo v plexiskle pri zadnom sedadle policajného auta. Čakáte preto, lebo vás nechá počúvať odkazovač, v ktorom sa desať minút vymenúvajú jeho právnické triumfy a schopnosť zvrátiť súdne konania.

„Dovolali ste sa do spoločnosti Fiske Group – Uveďte, akým obvineniam vaša firma čelí, sme pripravení ich vyvrátiť. Pripisujú vám vraždu – ste nevinný. Jazdu pod vplyvom alkoholu – ste nevinný. Napadnutie policajta – ste nevinný. Znásilnenie – ste nevinný. Zneužitie dieťaťa – ste nevinný. Podvod spáchaný na staršej osobe – ste nevinný. Kradli ste – obvinenie sa zamieta. Dopustili ste sa falšovania – obvinenie sa zamieta. Páchali ste domáce násilie (vyše tisíc prípadov) – obvinenie sa zamieta. Mali ste sexuálny styk s maloletou osobou – obvinenie sa zamieta. Nabádali ste dieťa na užívanie drog – obvinenie sa zamieta. Zorganizovali ste únos – obvinenie sa zamieta...“

Hamp si uvedomuje, že iba tí najzúfalejší z obvinených trpezlivo pretrpia celé litánie takmer všetkých kriminálnych činov, uvádzaných v trestnom zákonníku losangeleského okresu, najprv v angličtine, potom v španielčine a napokon v tagalčine. Práve také osoby Hamp rád zastupuje. Nazýva nás nešťastníkmi tohto sveta. Jeho klienti sú príliš chudobní, takže si nemôžu dovoliť káblovú televíziu, a príliš hlúpi, aby si uvedomovali, že vlastne o nič neprichádzajú. „Keby som mal zastupovať Jeana Valjeana,“ rád hovorieva Hamp, „mali by Bedári iba šesť strán. Ten chumaj kradol iba preto, aby mal čo do úst vložiť – obvinenie sa zamieta.“

Moje trestné činy na jeho odkazovači nie sú. Pri vypočúvaní na okresnom súde mi sudca ešte predtým, ako mi udelil slovo, prečítal zoznam ťažkých obvinení. Nepodloženými tvrdeniami ma v súhrne obviňoval zo všetkého možného od znesvätenia vlasti až po sprisahanie, ktorým by sa mala rozvrátiť spoločnosť, kde v súčasnosti všetko tak dobre klape. Zarazene som stál pred súdom a uvažoval som, či jestvuje stav medzi výrokmi, že človek je vinný a človek je nevinný. Prečo sú možné iba tieto alternatívy? Prečo nemôžem byť „ani vinný, ani nevinný“ alebo „aj vinný, aj nevinný“?

Po dlhšej prestávke som sa napokon obrátil k sudcovskej stolici a povedal: „Vaša ctihodnosť, prosím, aby ste ma označili za človeka.“ Sudca sa na to chápavo zachichotal a obvinil ma za pohŕdanie súdom. Hamp potrestanie zaň hneď zredukoval na čas, ktorý som si už odsedel, a ešte predtým, ako predniesol obhajobu v môj prospech a dokazoval moju nevinu, položartom požiadal, aby sa zmenilo miesto súdneho konania, pričom by vzhľadom na vážnu povahu obvinení najlepšie vyhovoval Norimberg alebo massachusettský Salem. Usudzujem, že pôvodne si myslel, že pôjde o bežný mestský prípad absurdného obvinenia černocha, ale šírka obvinení ho ohromila, a hoci mne nič nepovedal, hneď na ďalší deň požiadal, aby sa prípad presunul na Najvyšší súd.

Ale to je vlastne už známa informácia. Teraz som tu, v hlavnom meste Washingtone, a hojdám sa na konci svojho právneho lana, ktorého pevnosť závisí od mojej pamäti a marihuany. Mám sucho v ústach a cítim sa, akoby som sa práve zobudil v autobuse č. 7 ožratý ako čík po dlhej prehýrenej noci, keď som sa ožieral a potom naháňal mexické pipky na móle v Santa Monice. Pozerám cez okno a v marihuanovom opare si pomaly uvedomujem, že som zabudol vystúpiť na svojej zastávke, a nemám tušenia, kde som a prečo sa na mňa každý díva. Podobne si ma premeriava žena v prednom rade v súdnej sieni. Opiera sa o drevené zábradlie, tvár má stiahnutú a skrivenú od hnevu. Vystiera smerom ku mne dlhé štíhle manikúrované prostredníky. Černošky mávajú prekrásne ruky a pri každom kakaovom pohybe vo vzduchu, ktorým naznačujú, ako na muža kašľú, sú ich ruky čoraz elegantnejšie. Sú to ruky poetiek a zároveň učiteliek, žien s prirodzeným afroúčesom a s mosadznými náramkami na rukách a ich elegická poézia všetko prirovnáva k džezu. Narodenie dieťaťa je ako džez. Muhammad Ali je ako džez. Filadelfia je ako džez. Džez je ako džez, všetko je ako džez okrem mňa. Pre takú ženu som ako remixovaná anglosaská adaptácia černošskej hudby. Som Pat Boone, ktorý so začiernenou tvárou spieva rozriedenú verziu skladby Ain’t That a Shame od Fatsa Domina. Som každá nota nepankového britského rokenrolu, vychádzajúca z nezabudnuteľného beatlesovského akordu, ktorým sa začína A Hard Day’s Night. Ale čo s piesňou What You Won’t Do for Love od Bobbyho Caldwella, čo s Gerrym Mulliganom, so skupinou 3rd Bass a s Janis Joplinovou? Rád by som skríkol, aby sa vrátila. Čo s Ericom Claptonom? Počkajte, tú otázku beriem späť. Dočerta s Ericom Claptonom! Tá žena, tá poetka a učiteľka s bujnými prsami, sa v súdnej sieni prediera popri polišoch priamo ku mne. Na jej ocmúľaných palcoch ešte vždy ostali obvinenia, ktorými ma zasýpala. „Nechápete, ako je všetko na tomto svete šialene dlhé, šialene hebké, šialene žiarivé a šialené drahé? Dočerta, budete sa ku mne správať ako ku kráľovnej!“ Pašmínový šál, charakteristický pre Toni Morrisonovú, sa za ňou vznáša ako kašmírový chvost šarkana. Cítim ju pri svojej tvári, potichu, ale nesúvisle mrmle čosi o černošskej hrdosti, lodiach privážajúcich otrokov, klauzule o vracaní utečených otrokov, prijatej trojpätinovou väčšinou, o Ronaldovi Reaganovi, volebnej dani, pochode na Washington, legende o vysunutom futbalovom záložníkovi, ktorý nahráva loptu dozadu, a o tom, ako boli aj dobiela vyčačkané kone Ku-klux-klanu rasisti, a najmä veľmi dôrazne pripomína, ako treba ešte poddajné mysle „mladej černošskej mládeže“ chrániť. A, čuduj sa svete, myseľ malého chlapca s veľkou hlavou, ktorý oblápa učiteľku okolo bokov a zabára si tvár do jej rozkroku, určite potrebuje telesného strážcu alebo aspoň mentálnu profylaxiu. Chlapec vynorí tvár, aby sa nadýchol, netrpezlivo na mňa pozerá a očakáva, že mu vysvetlím, prečo ma jeho učiteľka tak neznáša. Keďže mu nič nevysvetľujem, žiak sa vracia do teplej vlhčiny, v ktorej bol šťastný, a nedbá na stereotyp, že černošskí muži to v dospelosti nerobievajú. Čo mu mám povedať? „Vieš si predstaviť, že hráš šmýkačky a rebríky a si už takmer v cieľovej rovinke, ale potom hodíš šestku a skončíš na dlhom, skutočne zákernom červenom sklze, ktorý ťa spustí z políčka šesťdesiatsedem späť na políčko dvadsaťštyri?“

„Áno, prosím,“ odpovie zdvorilo.

„Výborne,“ pohladím ho po hlave, ktorá pripomína kamenárske kladivo. „Ja som ten dlhý červený sklz.“

Učiteľka-poetka mi vylepí silné zaucho. A ja viem prečo. Chce podobne ako väčšina prítomných v súdnej sieni, aby som sa cítil vinný. Podľa nej by som mal prejaviť istú kajúcnosť, pustiť sa do plaču, ušetriť štátu kôpku peňazí a zbaviť ju rozpakov, že má čiernu pleť ako ja. Aj ja ustavične čakám, kým ma ten podvedomý zdrvujúci pocit viny z čiernej pleti nezrazí na kolená, kým ma nejaký nezmyselný frázovitý výrok o vine nezhodí z vysokého koňa a nedonúti zvíjať sa pred Amerikou v úlohe absolútneho prosebníka, so slzami v očiach sa priznávať k hriechom voči farbe svojej pleti i vlasti a prosiť o odpustenie pyšnú černošskú históriu. V ušiach mi hučí bzučiaca klimatizácia a fet, a keď bezpečnostná služba odvádza učiteľku späť na miesto, malý chlapec sa jej drží za pätami. Uštipnutie na líci, ktoré by ma podľa jej presvedčenia malo navždy páliť, sa vytráca a ja zisťujem, že vlastne ani nie som schopný vyčariť čo i len malý prejav bolesti, ktorý by vyplýval z pocitu viny.

Table of Contents

PROLÓG