Chris Bohjalian

THE SLEEPWALKER

Copyright © 2017 by Chris Bohjalian

Translation © 2017 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2017 by Diana Delevová

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu The Sleepwalker (Doubleday, a division of Penguin Random House LLC, New York 2017)  preložila Tamara Chovanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Korigovala Alica Wursterová.

Obálku navrhla Diana Delevová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava, v roku 2017 ako svoju 1148. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5678-1

Andrewovi Furtschovi Ericovi Nazarianovi

Tento román je fikcia. Mená, postavy, firmy, organizácie, miesta, udalosti a nehody sú buď výplodom autorovej fantázie, alebo sú použité fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, či už živými alebo mŕtvymi, je čisto náhodná.

Ľaká ma to temné, čo vo mne spí.*

SYLVIA PLATHOVÁ

* Plathová, S.: Luna a tis. Bratislava,

Slovenský spisovateľ 1989,

preložila Mila Haugová.

PRVÁ ČASŤ

Je to celkom logické. Zobudíte sa, zacítite dym a vidíte, že kocúr pri nohách vašej postele horí. Chytíte ho na ruky, bežíte s ním do kúpeľne a vo vani naňho pustíte vodu. Utešujete ho, že to prejde – jemu to prejde –, len nech sa nebojí. Pevne, ale nežne ho držíte pod kohútikom, bojíte sa popálenín.

Lenže vy nie ste hore. Ale nedá sa ani povedať, že sa vám to sníva. Koniec koncov ráno nájdete mokrú plachtu na mieste, kde spal kocúr, keď ste si ľahli do postele, a vo vani sú jeho chlpy. Na rukách máte škrabance, lebo kocúr sa právom bránil sprchovaniu uprostred noci. Samozrejme, kocúr nehorel. Nič v dome nehorelo. A vy máte dosť rozumu, aby ste vedeli, že mačky a psy len tak z ničoho nič nehoria. Ale v tom okamihu uprostred noci ste boli presvedčení, že mu zachraňujete život, a záleží vám jedine na tom.

Inokedy otvoríte oči do čiernej tmy a pomyslíte si, že ste hladní. Prejdete do kuchyne, vyšľaháte vajcia na omeletu, na panvicu nasypete trochu čedaru a za hrsť detského aspirínu – mažiar a tĺčik, drvený pomaranč považovali stredovekí apatiekari za liečivý –, pretože v tej temnej chvíli túžite po sladkokyslej chuti pomaranča.

Alebo sa rozhodnete, že si pôjdete zaplávať. Do rieky.

Alebo cítite vzrušenie medzi nohami, potom túžbu a načiahnete sa za telom vedľa vás. A ak tam nikto nie je? Odhrniete prikrývku a vstanete z postele. Pohľadáte neznámeho muža, ktorý vás uspokojí. Pri troche šťastia sa prebudíte, prv než ho nájdete. Ale nie vždy.

Je to – vy ste – upírska túžba. A hoci by sa ľahko dali použiť slová ako nenásytná, neuhasiteľná, nebolo by to presné. Pretože nemravné túžby vašej spiacej duše budú uspokojené. Naozaj budú.

A v tom je problém.

KAPITOLA PRVÁ

V celom okrese si mysleli, že telo mojej matky sa rozkladá – mení sa na kašu – na dne rieky Gale. Bolo to v roku 2000, tri roky predtým, ako vypuklo šialenstvo Y2K, obávaný koniec digitálnej éry. Vtedy ešte stáli tie dve rovnaké veže na konci dolného Manhattanu. Frackovanie, fotobomba a selfie boli slová, ktoré sa dostali do nášho slovníka až o pár rokov, no už len pár mesiacov nás delilo od toho, aby sme doň pridali po voľbách výraz motýlie hlasovacie lístky.

V to leto a jeseň som mala dvadsaťjeden rokov, moja sestra dvanásť. Ani jedna z nás sa z toho nikdy nespamätala.

Experti boli prekvapení, že telo Annalee Ahlbergovej sa nenašlo, lebo telo utopenca sa zvyčajne nájde blízko miesta, kde vošiel do vody. Povedať „blízko“ je relatívne. A tak policajní potápači prehľadávali dlhé úseky vodnej cesty, dokonca pátrali aj v záplavovej hrádzi, ktorú postavili, aby chránili cestu pred záplavami, ktoré tam každé druhé desaťročie narobili škody. Nikde po nej nenašli ani stopy. Prehľadávali aj malé, plytké bobrie jazierko v lese asi pol kilometra od červeného viktoriánskeho rodinného domu našej rodiny, a ani tam nič nenašli. Ja s mojou mladšou sestrou sme si mysleli, že naša mama pravdepodobne skončila niekde v tej vermontskej rieke. Nevzdali sme sa celkom nádeje, že sa vráti živá – aspoň ja som sa nevzdala –, zo dňa na deň však bolo ťažšie predstierať pred otcom optimizmus alebo hovoriť správne (vhodné) slová, keď sa nás ľudia pýtali, ako sa máme.

Jedného dňa po vyučovaní, čosi vyše dvoch týždňov po tom, čo sa polícia, mobilné kriminalistické laboratórium a nafukovacie člny presunuli ďalej – keď sa ukázalo, že všetky tipy boli len zjavenia –, Paige si vzala plavecké plutvy, šnorchel a masku, prišla až na kraj rieky a až vtedy sa mi ju podarilo presvedčiť, že stráca čas. Sestra sedela na skale asi päť metrov nad vodou v tmavomodrých plavkách s morským koníkom na bedrách, v tých plavkách chodila plávať do bazéna na univerzite, kde učil náš otec. Očividne to myslela vážne. Paige chodila do siedmej triedy, už vtedy bola smelá lyžiarka a na radu svojho lyžiarskeho trénera väčšinu dní v lete a v jeseni plávala asi hodinu v bazéne. Bola mladá a verila, že je prírodný živel. Ešte vždy snívala s otvorenými očami.

„Pozri, hladina je taká nízka, že ani nepotrebuješ plutvy,“ poznamenala som, keď som si k nej prisadla. Dúfala som, že to znelo bezstarostne. Absurdné! Prečo si Paige myslí, že bude potrebovať plutvy? Prešla polovica septembra a vo Vermonte mesiac nepršalo. Vlastne nepršalo, odkedy mama zmizla (považovali sme to za meteorologickú náhodu, nie za znamenie astrologickej alebo vesmírnej závažnosti). V tom úseku rieky siahala voda len po plecia a kanál bol možno tri-štyri metre široký. Plutvy by takej silnej plavkyni ako Paige boli len zbytočná príťaž.

„Tak ich teda nepoužijem,“ zamrmlala.

„Možno v zátoke,“ navrhla som. Zátoka sa nachádzala poniže miesta, kde sme sedeli, a stekal tam malý vodopád. Voda tam bola hlboká možno štyri metre, tam by mohla použiť plutvy, aby dosiahla dno.

„Možno,“ súhlasila.

Breh bol strmý, porastený mladými dubmi a javormi, lístie sa už sfarbovalo do medena. Rástlo tam aj malinčie, maliny už dávno obrali ľudia i zver. Inak len skaly, mach a blato – no v ten deň po tých suchách bola zem prašná. Pred týždňom na Deň práce bolo v rieke množstvo tínedžerov aj mladších detí. Moje rovesníčky sa opaľovali v bikinách na nečakaných skalných výčnelkoch, ktoré trčali z vody. Bolo tam menej plavcov než po minulé letá, lebo len pred desiatimi dňami bola rieka plná pátracích a záchranárskych tímov a polície. Každý, kto v tých posledných dňoch leta plával v Gale alebo driemal na skalách uprostred, sa možno obával, že zakopne o telo našej mamy. Ale plavci tam chodili plávať, dievčatá sa tam chodili opaľovať. Rodičia tam vodili deti.

V ten podvečer bola voda priezračná a na plytších miestach sme – Paige i ja – videli skaly, niektoré pripomínali korytnačky, iné mali tvary aj farbu tak trochu ako horná časť ľudskej lebky. Pochybujem, že pred maminým zmiznutím by jedna z nás prirovnávala skalu k lebke, ale teraz sme sa tomu nevedeli ubrániť. Keď sme stíchli, počuli sme šumenie vody tečúcej na západ pomedzi skaly a narážajúcej do krovia a spadnutého javora na brehu.

Vystrela som si nohy ku koreňu stromu. „Iste vieš, že voda je teraz studenšia než pred dvoma týždňami. V tomto úseku je možno plytká, ale teplota včera v noci klesla na päť stupňov,“ pripomenula som sestre.

„Dnes na obed mala teplotu dvadsať stupňov,“ namietla Paige. „Pozerala som si to v škole.“

„Slnko už zapadlo za horu. Zrejme má už len desať stupňov. Pozri, máš husiu kožu. Nevydržíš dlhšie ako päť minút. Potom buď vylezieš, alebo sa podchladíš. A budem musieť skočiť za tebou a ťahať ťa z vody.“

„Nepodchladím sa,“ neskrývala podráždenie. „A neskočíš za mnou, Lianna. Ty jednoducho nechceš, aby som sa tam pozrela.“

„Nie, nechcem.“

„Obe vieme...“

„Keby tam boli nejaké stopy, policajti by ich už boli objavili,“ vyhlásila som, hoci som verila, že v rieke sú nejaké stopy. Možno aj viac než stopy. Neubránila som sa myšlienke, že niekde tam je naša mama. V duchu som si predstavovala jej telo uviaznuté kdesi pod vodou medzi miestom, kde rieka preteká cez Bartlett a po niekoľkých kilometroch sa vlieva do Champlainského jazera. Telo sa možno zachytilo na rozoklanej skale trčiacej z dna ako stalagmit. Alebo uviazlo pod hrdzavejúcim vrakom auta, pod pružinou z postele, pod starým fúrikom, pod člnom alebo iným odpadom na dne rieky v úsekoch, kde je voda hlboká. Ale ak našu mamu – ani stopy po nej – nenašli potápači, Paige nenájde nič, vylúčené.

„Niečo musíme robiť,“ Paige prešla od roztrpčenosti k odutosti. „Viem, že robiť niečo – okrem telefonovania kamoškám z univerzity, mágie a hulenia – je proti tvojmu presvedčeniu. Ale ja nie som ako ty.“

„Momentálne niečo robím. Pokúšam sa ti zabrániť, aby si zomrela na následky podchladenia. Alebo aspoň aby si nemárnila čas.“

Paige si ľahla na breh a roztiahla ruky, akoby ju mali ukrižovať. Na to, že toto dievča pravidelne plávalo v olympijských bazénoch, sa mi zdalo, že má bicepsy ako paličky. Paige v ten deň prišla k rieke iba preto, lebo sa vzdala pátrania v bobrom jazierku a v lesoch za naším domom. Minule som ju tam videla, ako sa čvachtá v gumených čižmách po neviditeľných cestičkách z jedného konca bobrieho jazierka na druhý a prehľadáva dno. Nenašla tam nič zaujímavé, len jednu pánsku tenisku. Inokedy chodila po lese, zhrbená ako bosorka z detskej obrázkovej knižky, skúmala lístie na zemi a humus, hľadala stopy po našej mame. Tieto miesta viac ráz prehľadávali profesionáli a dobrovoľníci. Rady mužov a žien postupovali bok po boku, takmer plece pri pleci. Nenašli nič. Ani Paige nič neobjavila. Nenašla nič ani v lese, ani na brehu rieky pri ceste, celé hodiny tade chodila a kopala do kríkov – našla iba prázdne pivové fľaše, obaly z tyčiniek a viečka z plastových pohárikov.

„Čo uvaríš na večeru?“ spýtala sa po chvíli. Otázka preťala ticho ako lietajúca ryba vodu.

„Môžem to chápať tak, že využiješ energiu na niečo rozumnejšie a nepôjdeš do vody?“

„Zrejme.“

„Ďakujem,“ odvetila som. „Fakt by ma naštvalo, keby som musela ísť do vody a ťahať ťa za plavky.“

„Neodpovedala si mi na otázku.“

Pomaly sa blížila piata hodina. Paige som zazrela vďaka tomu, že som sa vybrala do obchodu s rozličným tovarom, chcela som kúpiť diétnu kolu a brownies. Už som nebola veľmi rozrušená, zato som bola veľmi, veľmi hladná. Okrem toho som dúfala, že v chladničke v obchode možno uvidím čosi, čo budem môcť pripísať na účet otcovi a označiť to za večeru. Možno zemiakový šalát alebo mexické placky. V malom obchode v malej dedinke bol v chladiacom boxe pôsobivý výber jedál. Keď som bola zhulená – zhulenejšia než v toto popoludnie – v lahôdkach som si spomenula na kúzelnícky trik s hračkou, ktorú som mala, keď som bola mladšia než teraz Paige, a vtedy som prvý raz fantazírovala, že keď budem veľká, stanem sa kúzelníčkou. Tá hračka bola červená plastová váza možno desať-dvanásť centimetrov vysoká, v ktorej sa nikdy neminula voda. Presnejšie, dva razy za sebou sa neminula. Potom vyschla. Ale dva razy ste ju mohli vyprázdniť pred svojím – teoreticky užasnutým – publikom. Chladiaci box a oddelenie lahôdok v bartlettskom obchode s rozličným tovarom mi tak trochu pripadalo ako tá váza, najmä keď som sa nahulená chichotala.

„Večera. Počkajme,“ zamrmlala som. Prvé dni po maminom zmiznutí otec prekypoval aktivitou. Bol ako cyklón. Usiloval sa pochopiť cestičku, ktorú nám na dvore vyznačili detektívi a pátrací pes Max – v noci tam bola pošliapaná tráva a bolo vidieť miesta, kde sa v rose vynímali jej odtlačky nôh a (to bolo najpresvedčivejšie) malý zdrap z jej nočnej košele, ktorý visel na konári vyschnutého stromu bez lístia na brehu rieky. Vyrobil plagáty s maminou fotkou a poveril mňa a Paige, aby sme ich vylepili na telegrafných stĺpoch, na korkových tabuliach v pekárni a v potravinách aj niekoľko kilometrov vzdialených. Celé hodiny som strávila sama v maminom tmavomodrom Pathfinderi SUV, ktoré si rodičia kúpili, keď som bola v treťom ročníku na strednej, lebo nám dokonale vyhovovalo, mohli nás (hlavne Paige) ním voziť na lyžiarske svahy a späť, hodilo sa aj na prevoz mojich vecí na univerzitu a domov – a jazdila som medzi Bartlettom, Hinesburgom a Middlebury, kde otec prednášal na univerzite. Dal uverejniť maminu fotku v miestnych novinách, aby ľuďom pripomínal, čo sa stalo, a aby nezabudli na Annalee Ahlbergovú – vedel, že ľudia rýchlo zabúdajú. Prežijú vďaka tomu, že sú tvrdí, nie láskaví, ako učil svojich študentov. Niežeby zavrhoval ľudstvo, len bol realista... Ako by sme mohli, hovoril, čeliť každému ránu, keby sme si nezvykli na hrôzy, ktoré sa vo svete denne dejú: cunami, havárie lietadiel, terorizmus a vojny? Aj keď polícia sledovala tipy – ktosi údajne videl bezcieľne blúdiť ženu v nočnej košeli alebo našiel v rieke o niekoľko kilometrov ďalej plávať kus oblečenia – a vylúčila ich, pátral na vlastnú päsť. Jeho vypytovanie v tých prvých dňoch miatlo neznámych ľudí a hnevalo políciu.

V tom čase šokoval dekana fakulty a rektora univerzity oznámením – vyhlásil to cez víkend, práve bol Deň práce, sotva týždeň po manželkinom zmiznutí –, že v jeseni plánuje normálne učiť. Jedine tak vraj dokáže odpútať myseľ od toho šialenstva. O osem dní sme s Paige sedeli na brehu Gale. A hoci otec sa možno správal v prednáškovej sále normálne – raz vážne, vzápätí ľahkovážne –, doma bol ako ochromený. Vypľutý. A večer pil, až kým nezaspal. V prvých dňoch po maminom zmiznutí sa spoliehal na pomoc našej tety – maminej sestry, svojej švagrinej –, tá nám každý deň uvarila večeru, prala a občas prečesala kocúra Joea zo stodoly. Teta potom odišla, vrátila sa k svojej rodine na manhattanskom Upper East Side. Spočiatku nám pomáhali aj mamini rodičia, krehkí a zdrvení žiaľom, ale stará mama veľmi rýchlo podliehala temnote alzheimera. Pochopili, že nám to neuľahčujú, len sťažujú, a onedlho sa vrátili do svojho koloniálneho domu na predmestí Bostonu a starý otec sa usiloval čo najlepšie postarať o manželku v domácom prostredí. Susedia nám po čase prestali nosiť lazane, makaróny so syrom a misky s nakrájaným ovocím. A tak varenie večere zostalo na mne. Hoci otec mal prednášky iba tri dni do týždňa, do školy chodil každý deň. Vraj na porady na fakulte. A na konzultačné hodiny. Okrem toho tam písal. A rozprával sa s ľuďmi, ktorí si mysleli, že možno videli Annalee Ahlbergovú. Z domu odchádzal zavčasu ráno a vracal sa neskoro večer. Zdalo sa mi, že nechce byť doma, neznesie to. Veril, že jeho manželka niekde ešte žije? Spočiatku vravel, že tomu verí, a uisťoval svoje dcéry, ale teraz už o nej hovoril v minulom čase. V kútiku duše som vedela, že je rovnako ako ja presvedčený, že v tretej fáze spánku vošla do rieky a našla tam smrť.

Ešte chvíľu som sedela pri sestre na brehu, ani jedna z nás neprehovorila. Už som chcela vstať a pokračovať v ceste do obchodu, keď ma Paige prekvapila otázkou:

„Často sa hádali? Teda, v porovnaní s inými manželmi?“

„Nie. Ani nie.“

„Nenávidela som, keď vládlo v dome napätie.“

„Nestávalo sa to často – najmä v porovnaní s inými manželmi.“

„Pred štyrmi rokmi sa vážne pohádali. Pamätám sa, ako na seba kričali. Vrieskali.“

„To bolo len raz,“ pripomenula som jej. Skutočne som si spomínala iba na ten jediný raz, keď naši rodičia zvýšili hlasy, ale bolo to hrozné. Paige sa so mnou skrývala v mojej izbe, dvere sme mali zavreté, a keď si zaborila tvár do prikrývky na mojej posteli, vzlykala a poťahovala nosom. Jediný raz v živote som sa bála, že rodičia sa začnú biť. Zvyčajne sa hádali potichu, uštipačne, no blahosklonne. Otcov slovník akoby sa rozrástol, hotová čierna diera učeného opovrhnutia. Mama bola menej výrečná, ale vedela byť chladnejšia a vedela pohŕdavo mlčať. Čo v ten hrozný večer spustilo pyrotechniku, čo viedlo k tomu, že ich hádka sa niesla z izby do izby a hlasy prenikli za steny nášho viktoriánskeho domu? Súviselo to s maminou námesačnosťou a jej správaním, ktoré uvádzalo otca do rozpakov. Obaja sa hanbili, ale z rozličných dôvodov. On preto, čo si pomyslia ľudia, ona preto, lebo to nedokázala ovládnuť.

„V ten večer boli fakt vystresovaní.“

„Prečo?“

„Asi pre maminu námesačnosť. No nie som si istá,“ odvetila som. „Ale ľúbili sa.“ Usilovala som sa hovoriť presvedčivejšie, než som to cítila. Predpokladala som, že otec ľúbil mamu – alebo si aspoň myslel, že ju ľúbi, a už vtedy som chápala, že to nie je to isté, ako ľúbiť niekoho naozaj. Bola som však menej presvedčená, že mama mu lásku opätovala, ale nahlas som to nechcela priznať. Rozhodne som to nemienila povedať Paige. Ale niekedy som rozmýšľala, či nie je moja mama priveľmi múdra, kreatívna a nápaditá pre svojho manžela, profesora angličtiny – muža, ktorý získal profesúru na elitnej novoanglickej univerzite. Muža, ktorý často publikoval a napísal dva nadšene prijaté životopisy amerických básnikov. Annalee Ahlbergová bola pravdepodobne priveľmi múdra pre väčšinu mužov. Okrem iného bojovala s depresiou. V lekárničke v rodičovskej kúpeľni stál celý rad oranžových fľaštičiek s antidepresívami.

Ale bola som úprimne presvedčená, že napätie medzi rodičmi vyplývalo zo strachu a frustrácie, aké ničia aj iné vzťahy. Bola som o deväť rokov staršia od Paige a po mojom narodení mama päť ráz potratila. Pamätala som sa, aká bola mama zúfalá a otec sklamaný po posledných troch potratoch. Veľmi dobre som si spomínala, že mama celé mesiace preležala, keď sa mala narodiť Paige. Dlhé hodiny som musela byť ticho, aby mama mohla oddychovať. Prespávala som u priateliek, len aby mama mohla oddychovať. A potom prišla na svet Paige, nevynosila ju celých deväť mesiacov, ale takmer. Tridsaťštyri týždňov. Vážila čosi menej ako dva a pol kila. Pol druha týždňa strávila v novorodeneckom oddelení na intenzívke, to bolo všetko. Zdalo sa mi, že moja sestra nevyzerá ako mimozemšťan, čo je typické pre nedonosené deti. Od narodenia mala čierne vlasy, čo bola v rodine vzácnosť – Ahlbergovci z otcovej strany aj Manholtovci z maminej strany vyzerali ako vystrihnutí z reklamnej brožúry škandinávskej cestovnej agentúry. Ženy mali dlhé blond vrkoče, muži vysoké čelo a jemné svetlé vlasy ako komparzisti z Bergmanových starých filmov.

O sedem rokov sa u mamy začala prejavovať námesačnosť. Chodila som vtedy na strednú školu. Paige bola druháčka. V tom čase som si o tom jave prečítala všetko, čo sa dalo, zaujímalo ma to, lebo v detstve som aj ja občas chodila v noci po dome. Čítala som o iných poruchách spánku, o snoch. (Prečítala som takmer každé slovo, čo napísal môj otec: knihy aj množstvo článkov v akademických časopisoch, ako aj jeho zápisníky s nepublikovanými – niekedy som sa bála, že nepublikovateľnými – básňami. Všimla som si, že písal básne o námesačnosti, a bolo mi z toho smutno.) Náš dom stál na kraji dediny Bartlett, tri štvrtiny akra na druhej strane cesty, nie na tej, kde tiekla rieka, päť minút peši do centra dediny. Mali sme tam obchod s rozličným tovarom, knižnicu, požiarnu stanicu, dobrovoľných hasičov a penzión. Stál tam aj tehlový kostol, zdanlivo kongregacionalistický, v nedeľu doň chodilo asi sedemdesiatpäť veriacich, väčšinou baptistov a metodistov, aj hŕstka presbyteriánov. Ale bol to jediný kostol v dedine, takže ak niekto chcel ísť do kostola, išiel tam. Naša rodina nechodila do kostola pravidelne, iba na Vianoce a na Veľkú noc. A tak som sa cítila skôr previnilo ako vďačne, keď pastorka so zelenými očami a s krátkymi čiernymi prešedivenými vlasmi – vyzerala skôr ako právnička než duchovná – po maminom zmiznutí srdečne vzala našu rodinu pod svoje krídla. Minulý týždeň mi pastorka dohodila dve vystúpenia trochu neskôr v jeseni: kúzelnícke predstavenia na narodeninových oslavách dvoch detí z nedeľnej školy.

Naši susedia McClellanovci pred štyrmi rokmi počuli tú hádku našich rodičov, o ktorej Paige hovorila ako o „veľkej hádke“. V ten deň, ako zmizla mama, Carol McClellanová to opisovala policajtom. A tak sa otec stal nakrátko podozrivý, ale podľa mňa by nikto naozaj neveril, že zavraždil manželku.

Okrem toho práve Carol prezradila polícii nielen to, že počula Ahlbergovcov na seba kričať, povedala im aj, ako mama vo svetle z arkierového okna nasprejovala nastrieborno košatú hortenziu. Ten kvet rástol na prednom dvore, asi sedem metrov od vchodu. Počula som vtedy mamu a priviedla som ju dnu, ale svetlo a náš rozhovor zobudil aj McClellanovcov, a tak sa Carol stala svedkyňou nočnej excentrickosti Annalee Ahlbergovej. (Hortenzia nejakým zázrakom prežila. Otec ostrihal strieborné halúzky a sformoval zvyšok, takže po čase hortenzia znova pripomínala hríbovitý oblak.) A potom tu bola iná noc, keď ma naši druhí susedia, Fred a Rosemary Harmonovci, ktorí boli vonku a obdivovali nádherný spln mesiaca, videli, ako idem s mamou po moste cez rieku pri obchode s rozličným tovarom. Bolo krátko po polnoci. Vedela som, že sú to len babské reči, že námesačníkov neslobodno budiť, a tak som mamu zobudila. Vtedy už vyliezla na kamennú balustrádu a stála ako mramorový anjel na moste na rieke Tiber alebo na Seine. Most bol dosť vysoký, keby skočila, zabila by sa alebo prinajmenej dokaličila – mohla si dolámať väzy alebo rozbiť hlavu, alebo sa (len) utopiť. Bola nahá a mňa ako sedemnásťročnú ohromila jej krása. Keď znova stála na zemi, zahalila som ju do svojho svetra a odviedla som ju domov.

Keď bola mama námesačná, nevnímala ani chlad. Jednej marcovej noci, keď jarná metelica premenila Bartlett na idylickú zasneženú krajinku, si vzala bežky a vybrala sa bežkovať v lese za naším domom. Na druhé ráno pri raňajkách si na nič nespomínala, no jej oblečenie sa sušilo pri peci – v noci zakúrila –, a keď som sa na druhý deň vrátila zo školy, sledovala som jej stopy. Tieto epizódy námesačníctva mali spoločné jedno – prejavovali sa vtedy, keď bol otec mimo mesta – tak aj v tú noc, keď zmizla naposledy. Preto ho polícia rýchlo vylúčila z okruhu podozrivých. Zúčastnil sa na konferencii básnikov v Iowa City.

Samozrejme, znamenalo to, že mamino zmiznutie vyvolá vo mne a v mojej sestre pocity viny a nenávisti. Koniec koncov ani jedna sme sa v tú noc nezobudili. Prečo sme nič nepočuli, nevstali z postele a nezastavili ju? A ako staršia sestra, ktorá už raz zachránila matku z okraja priepasti – sestra, ktorá rozumela lepšie ako iní jej sklonom k nočnému blúdeniu –, cítila som mimoriadne silné výčitky. Preto som sa rozhodla, že sa nevrátim na univerzitu a nedokončím posledný ročník. Nezniesla som predstavu, že nechám otca a sestru samých. Nezniesla som predstavu, že budem viesť normálny život. V Amherste to chápali. Plánovala som – ak sa dalo hovoriť o pláne –, že sa vrátim po Vianociach na začiatok jarného semestra.

Niektorí ľudia si mysleli, že čakám, že mama sa vráti – že sa nechcem vzdať nádeje, kým sa nenájde jej telo a nestratí sa posledná iskierka nádeje. Želala som si, aby to tak bolo, ale hlboko vnútri som vedela, že sa nevráti; zostala som doma, lebo ma tam držal smútok, nie nádej.

„Nevieš, kedy dnes ocko príde domov?“ spýtala sa ma Paige.

„Nie.“

„Rozprávala si sa dnes s ním?“

„Nie.“

Paige sa posadila, nespokojne pokrútila hlavou. „Mama by sa s ním bola rozprávala. Vedela by, aké má plány.“

„Ja nie som tvoja mama, ale sestra.“ Keď Paige neodpovedala, vychrlila som sarkastický prúd otázok: „Ako bolo v škole, Paige? Idú ti mnohočleny? Priniesla si domov Boha múch? Čo budeš na Halloween? Alebo je to ešte ďaleko? Tvoje kamošky sú už na to veľké? Už sa nebudú obliekať do maškarných kostýmov?“

Paige prižmúrila tmavé oči, pozrela na mňa. Vedela som, že z nej bude kočka, nahnevaná bude krásna. Keď sa niektorí ľudia hnevajú, ústa im povädnú, pôsobia neutrálne. Paige nie. Už ako dvanásťročná majstrovsky zvládala hnev.

„Prečo si zo všetkého robíš posmech?“ spýtala sa ma. „Pre teba je všetko len baláchanie. Prečo si vždy taká... cynická?“ Vzdychla som. Väčšina siedmačiek nepoužíva slová ako baláchanie a cynická. Ale väčšina siedmačiek nemá otca profesora angličtiny a nádejného básnika. A nemajú ani staršiu sestru, ktorá v lete brigáduje ako kúzelníčka – Čarodejnica Lianna. (Pred maminým zmiznutím som si hovorila, že si musím vymyslieť krajšie umelecké meno. Prísť s niečím, čo nebude znieť ako reklama na eskortné služby.) Vedela som, že v Paiginom veku som bola na svoju slovnú zásobu hrdá. „Tvrdo na tom pracujem. Ľudia si myslia, že je to ľahké, ale nie je,“ odvetila som jednoducho.

„Páchneš gandžou.“

Zrejme som tak naozaj páchla a cítila som sa previnilo. Zrejme mi napáchli šaty. Droga sa držala na flanelových košeliach ako lepidlo. Zo všetkých mojich priateliek zo strednej iba Heather Prescottová neskončila na univerzite v Maine, Massachusetts alebo New Yorku, takže v poslednom čase som sa stretávala hlavne s ňou. Bola vo štvrtom ročníku na Vermontskej univerzite a ešte vždy rada žúrovala. To popoludnie som strávila s ňou a s niekoľkými nie veľmi bystrými chalanmi zo školy. Privoňala som si k rukávu, skutočne smrdel. Ako skunk. Bolo to svedectvom toho, ako veľmi mi niektorí ľudia chceli povoliť – dcére Warrena Ahlberga, ktorej matka bola nezvestná a ona sa nevrátila na univerzitu – jediný človek sa ma nespýtal, prečo niekedy páchnem ako kumbál v obchode s potrebami pre fajčiarov.

„Tak teda zavolám ockovi na fakultu a zistím, kedy sa vráti na večeru,“ navrhla som. Nechcela som vyostriť hádku. Skutočne som sa cítila ako zlý vzor. Túžila som byť Paige lepším príkladom. „Chystala som sa nakúpiť v obchode mexické placky a zemiakový šalát. Ale možno urobím fašírku. Chceš, aby som ju urobila? Mamine ti chutili.“

„Ty vieš robiť fašírku?“

„Nemôže to byť až také ťažké. Mäso pomleté ako na hamburger, kečup, cibuľa. Možno vajce. Ale pozriem sa do kuchárskej knihy. Ver mi, mama nebola francúzska šéfkuchárka. To je asi tak všetko, čo robila.“

Paige prikývla. „Okej.“ Potom znova kývla hlavou a chytila plutvy, že ich vezme domov. Vtom sa zarazila a hľadela na hladinu – voda sa kľukatila popri nás. Keď na mňa znova pozrela, v očiach mala slzy. Plakala, ale potichu. Chcela som ju objať, no zahnala sa na mňa plutvou.

„Netreba,“ odvrkla. „Som v pohode.“

Samozrejme, nebola to pravda. Neboli sme v pohode.

Ani jedna.

Nemôžete sa hádať so snom.

Lebo neviete, že je to sen.

Možno to vyznieva ako nezmysel, ale v spomalenej vtieravej vernosti tohto nočného sveta – verného šialenstvu a istote, ktorá vyplýva zo správnosti jeho nerozumnosti – rešpektujete novú normálnosť. Svet je len hmla, najmä keď ste v horúčave v soláriu, aké niekedy býva pod prikrývkou.

Hovoria vám, že medzi námesačnosťou a snami neexistuje spojenie. Možno. Koniec koncov vy si svoje sny pamätáte.

Počuli ste o ľuďoch, ktorí sa vedia prebrať zo zlého sna. Alebo ovládať svoje okolie. Majú s tým skúsenosti. Nepatríte medzi nich. Nedokážete sa odvrátiť ani odísť. Robíte len to, čo viete.

Table of Contents

PRVÁ ČASŤ

KAPITOLA PRVÁ