Audrey Carlan

CALENDAR GIRL 4

October, November, December

Copyright © 2015 by Audrey Carlan

Translation © 2017 by Miriam Ghaniová

Cover design © 2017 by Planeta Arte y Diseño

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5596-8

Venovania

Október

DREW HOFFMAN

Bola to dlhá cesta a len čo som na ňu vykročila,

ponúkol si mi pomoc a rady, keď som ich najviac potrebovala.

Ďakujem za všetky vedomosti, podporu a priateľstvo.

Dúfam, že sa ti zapáči malá postava doktora Drewa Hoffmana.

November

EKATERINA SAYANOVÁ

Editovať niečí príbeh je ako kritizovať niečie dieťa.

Nie je ľahké robiť to tak, aby sa človek neurazil.

Tebe sa to však vždy darí. Dokážeš to s gracióznosťou, so súcitom a múdro.

Som ti za to nekonečne vďačná. Pod tvojím vedením som sa

pri každom príbehu stávala lepšou spisovateľkou.

Ďakujem.

December

SKUTOČNÁ MIA SAUNDERSOVÁ

Ešte si sa nenarodila, ale už ťa ľúbim. Dúfam, že jedného dňa,

keď budeš dospelá, sa moja drahá priateľka Sarah

s tebou podelí o tento príbeh. Želám ti lásku, plnohodnotný

život a trpezlivosť, aby si vždy verila svojej ceste.

Dievča z kalendára

Október

Prvá kapitola

Ticho. Presne to ma privítalo, keď som vošla do Wesovho domu v Malibu. Môj nový domov. Nevedela som, čo mám čakať. Možno mi mysľou preblesla veta, že sa zrazu otvoril celý vesmír a zoslal na zem nebo – môj chlap je v bezpečí a na americkej pôde. Čoskoro sa vráti sem, lebo toto je náš domov. Wes spomenul, že nemusíme bývať v jeho dome, ktorý Ginelle nazývala jeho sídlom. Povedal, že by bolo fajn, keby sme spolu našli niečo nové, ale mne sa do toho nechcelo. Pravdupovediac, najradšej by som sa ponorila do toho, čo patrilo jemu. Všetko. Všetko bolo unikátne a majestátne. Nepreháňam.

Wes tvrdo pracoval, aby to získal v takom mladom veku. Nechvastal sa a nebol lakomý. Všetko v dome malo jasné línie a jednoduchý vzhľad, ktorý priam pozýval, aby ste si sadli a rozprávali. Kráčala som po prázdnych tmavých izbách, zoznamovala som sa znovu s jeho vecami, ale niečo akoby sa zmenilo. Voľačo bolo iné. Poobzerala som sa okolo seba znaleckým okom a všimla si malé rozdiely, odkedy som tu bola pred dvoma mesiacmi.

Na rímse nad kamenným kozubom sa ocitla asi tridsaťcentimetrová soška baletky, dlhú nohu mala vystretú nahor. Rukami si ju držala za členok nad hlavou a stála na špičke druhej nohy. Tá baletka kedysi patrila mojej matke a ja som ju sem priniesla so svojimi vecami. Aj moja matka sa dvíhala na prstoch, ohýbala dozadu a presne mi ukazovala, ako sa pohybuje baletka. Moja mama pracovala vo Vegas ako revuálna tanečnica, ale ešte predtým sa venovala klasickému aj modernému tancu. Rada som sa pozerala, ako sa pohybuje. Pri upratovaní domu sa krútila podľa hudby, ktorú počula len ona. Čierne vlasy jej splývali až na pás a vlnili sa jej okolo tela. Mala som vtedy päť rokov a myslela som si, že moja mama je najkrajšia na svete. Ľúbila som ju tak ako nikoho. Tá láska vyprchala, ale soška zostala. Zaberala čestné miesto nad kozubom. Najradšej by som ju zhodila, nech sa rozbije na zemi, ale nechala som ju tak. Keby som si ju nechcela nechať, mohla som ju darovať. Spomienky niekedy bolia, najmä tie krásne.

Obrátila som sa a prezerala si obývačku. Na konci stola stála zarámovaná fotografia, ktorú som poznala. Maddy. Fotila som ju deň predtým, ako začala chodiť na vysokú školu. Sledovala som ju vtedy ako šteniatko. Maddy ma držala za ruku a kývala ňou. Prechádzali sme z učebne do učebne a ukazovala mi, kam chodí na prednášky, čo je v knihách a aký program má zvládnuť. Šťastie z nej doslova žiarilo a ja som v tej chvíli bola rada, že z mojej mladšej sestry niekto bude. Vlastne už aj niekým bola. Pociťovala som na ňu nekonečnú hrdosť. Mohla stúpať až do výšin a nič ju nezadržalo.

Vykročila som do kuchyne, kde som objavila na chladničke magnetkami pripnuté rôzne fotografie. Dokonca aj tie, ktoré som vzala z chladničky vo svojom predchádzajúcom byte. Maddy, Ginelle, otec. Okrem nich som zbadala aj niekoľko nových. Tie, ktoré som nedala vytlačiť ja. Boli sme na nich Wes a ja. Jedna pochádzala z večere, druhá bola svojka, keď sme spolu ležali v posteli, ale bolo na nej vidieť iba naše tváre. To bol začiatok všetkého. Prešla som prstom Wesovi po ústach. Tváril sa sebavedome a sexi, držal ma tesne pri sebe. Chrbát mi stuhol, potrebovala som si ho pošúchať. Nič to, Wes bude čoskoro doma. Musím veriť. Donútim sa vidieť cieľ svojej cesty. Teraz viac ako inokedy. Je nevyhnutné, aby som verila slovám, ktoré som si dala vytetovať na nohu.

Prešla som do izby, ktorá mala byť našou spálňou, a zostala som stáť na mieste. Otvorila som ústa a vytreštila oči.

„Dokelu.“ Prekvapene som civela na obraz a ten zízal na mňa. Bola som na ňom ja.

Videla som pred sebou svoj posledný portrét, ktorý namaľoval Alec ešte vo februári. Stála som na terase a obdivovala výhľad na Seattle. Vietor mi rozfukoval vlasy ako ebenový vejár. V ten deň som mala pocit slobody. Zbavila som sa bremena, ktoré mi nechtiac položil na plecia otec, a všetkých požiadaviek svojich klientov. V tom okamihu som sa cítila pokojne. V tej chvíli som bola jednoducho Mia, dievča, ktoré je voľné a obdivuje skutočnú krásu.

Nemohla som tomu uveriť. Weston kúpil najdrahší Alecov obraz. Počas našich rozhovorov som Wesovi povedala o Alecovi, aj keď nie všetky podrobnosti. Hovorila som mu predovšetkým o umení, ako ma každý jeho obraz zmenil, ako ma naučil vidieť život, lásku aj seba. Ležali sme nahí v posteli a objímali sa. Pritom som mu vysvetľovala, akú dôležitú životnú lekciu mi dal Alec. Mala som výčitky svedomia, že som od neho brala peniaze, a pritom mi dal toľko všeličoho, ale nemala som iné východisko.

Vytiahla som mobil, prezrela kontakty a stisla zelené tlačidlo.

„Ma jolie, som veľmi rád, že počujem tvoj hlas,“ ozval sa pokojným tónom Alec. Pripomenul mi šťastné časy, ktoré som prežila s týmto hriešnym Francúzom.

Sadla som si na posteľ, prekrížila nohy a zahľadela sa na obraz. „Ja… nemôžem uveriť…“ Namiesto toho, aby som dokončila vetu, obrátila som telefón a odfotila portrét, aby som mu ho poslala. Potom som si telefón znovu priložila k uchu. Počula som, keď dostal moju správu, lebo v mobile sa ozvalo pípanie.

„Mia, parle moi, niečo sa stalo?“ ozval sa vystrašene. Hlas sa mi chvel, keď som pozerala na našu krásnu posteľ. Moju a Wesovu posteľ. „Pozri si aj ďalšiu fotku.“

„Nemám rád takýto druh komunikácie, chérie.“

„Len sa pozri,“ vybuchla som.

Ozvalo sa niekoľko kliknutí. „Ach, mais ou, vidíš sama seba?“

Existujú chvíle, v ktorých by sa človek najradšej dotkol toho, s kým telefonuje, a zaškrtil ho. „Uteká ti podstata, Alec. Prečo vidím sama seba v spálni svojho priateľa?“

Alec zalapal po dychu. „Ma jolie, máš copain? Ty máš priateľa?“ Alec to povedal so smiešnym francúzskym prízvukom, takže som sa takmer rozosmiala a hneď som zabudla na hnev. „Zaviazala si sa na celý život? Gratulujem!“ dodal, ale stále mi nevysvetlil, prečo je tu ten obraz.

Zastonala som. „Alec, prosím, vnímaj ma.“

Čosi si zahmkal. „Ach, chérie, pri tebe vždy dávam pozor. Najmä ak si predo mnou nahá. Presne si pamätám, aký bol ten mesiac, keď som ťa držal v náručí. Aj ty si na to spomínaš?“

„Alec, teraz nie je vhodná chvíľa na spomienky. Potrebujem poznať odpovede. Od teba. Ako skončil tento portrét v mojej spálni?“

Zachichotal sa a vzdychol. „Ty vždy lačnieš po informáciách. Asi to malo byť prekvapenie, compte tenu de votre amant.“

Moja francúzština zapadla prachom, lebo som sa ju neučila a s Alecom som sa rozprávala po telefóne len občas. Došlo mi však, že to asi malo byť prekvapenie od môjho milenca.

„Wes ho kúpil?“

„Nie celkom.“

Chrbát mi stuhol a zuby som zaťala tak silno, že som nimi mohla podrviť aj skaly. „Teraz nie je čas na kľučky. Vysyp to konečne, Francúz.“

Alec sa zasmial. „Prskať je nepekné a nebudem sa na tom s tebou zúčastňovať.“

Prevrátila som oči a hodila sa na posteľ. „Alec…“ varovala som ho.

„Tvoj milenec za ten obraz nezaplatil,“ odvetil jasne.

„Ako sa sem teda dostal?“

Vypáčiť z tohto Francúza niečo, keď to nechcel povedať, bolo ťažšie ako vymámiť z muža ešte jeden orgazmus po niekoľkých číslach. Doslova nemožné.

Alec napokon vzdychol. „Ma jolie, poviem ti pravdu, oui?“

Ako keby nepoznal moju odpoveď. Dobre vedel, čo od neho chcem, ale aj tak som nahlas povedala: „Oui. Merci.“

„Tvoj milenec zavolal môjmu agentovi. Chcel kúpiť obraz s názvom Zbohom, láska. Nechcel som ho predať.“

To ma prekvapilo. Umelec, ktorý tvorí, aby sa jeho diela predali, a zrazu nechce predávať? „Prečo? Nerozumiem tomu.“

Alec zasa čosi zahmkal. „Je to tak. Mám ťa rád a chcel som zabezpečiť, aby si tvoju krásu užívali len tí, čo si to zaslúžia. Pri každom obraze mám svoje pravidlá. Boli dva, s ktorými som sa nechcel rozlúčiť.“

„A ktoré presne to boli?“

Znížil hlas, až mu znel ešte viac sexi. „Rád sa pozerám na nás dvoch v momente aktu lásky. Obraz Naša láska mám zavesený vo svojej izbe vo vile vo Francúzsku. Je ne pouvais pas m’en séparer,“ dodal. Snažila som sa tie slová nejako spojiť v hlave, aby dávali zmysel. Domyslela som si však len toľko, že sa s ním nechcel rozlúčiť.

Zasmiala som sa. „Alec, to je hlúpe. Cieľom toho obrazu bolo šíriť umenie.“

„Áno, ale chcel som ho každý deň vidieť na vlastné oči. Ostatné som predal, s každým kupcom som sa rozprával osobne a dlho som o tom uvažoval.“

Pokrútila som hlavou a oblizla si suché pery. Vreli vo mne city, hľadela som na obraz, rozprávala sa s Alecom a chýbal mi Wes. Cítila som sa ako zbičovaná tornádom. Snažila som sa poskladať úlomky myšlienok a citov, hoci mi to veľmi nešlo.

„A čo tento obraz? Prezraď mi konečne, ako sa sem dostal.“

„Rozprával som sa s tým tvojím Westonom. Povedal mi, kde je, vysvetlil, že vie, v akom sme vzťahu. Očakával som garbuge.“

„Brak?“ Očakával brak? Ako to?

„Merde. Non. Ako sa to povie?“

„Vzburu?“ rozosmiala som sa.

„Hej, vzburu. Ukázalo sa, že je skutočný džentlmen. Povedal, že videl tie portréty on-line a chce ich kúpiť.“

„Kúpiť. Všetky?“

„Oui,“ odvetil Alec, ako keby to bola bežná vec. Mne zasa pripadalo dosť nezvyčajné, že môj surfista chce minúť milióny na moje obrazy. Po jeho návrate sa budeme musieť porozprávať, na čo míňa svoje ťažko zarobené doláre. Bože, dúfam, že sa čoskoro vráti.

Vstala som a rýchlo prešla po dome, nazerajúc do každej izby. Nikde inde som však nevidela svoje portréty.

„Predsa…“

„Povedal som mu, že nie. Môže mať iba jeden, a ak si vyberie ten správny, predám mu ho.“

Bože. Alec bol teda fakt čudný. Zložitý, svojrázny, milujúci, pompézny, požadujúci, výnimočne dobrý v posteli, ale aj bizarný. Nie sú však takí všetci umelci? Nemôžeme odsudzovať ich zvláštne správanie ani ho nejako nazvať, lebo väčšina z nich aj tak reaguje rôzne.

„A ďalej?“

„Vybral si dobre. Zvolil si teba.“

Povedal to tak, až sa mi roztriasli ruky. Pošúchala som si ich a prekrížila na prsiach.

„Na všetkých som ja, Alec.“

„Non. Na ostatných boli rôzne úseky tvojho života, skúsenosti, nejaké veci, kde si hrala, aby to bolo umenie. Ten portrét však vyjadruje presne to, aká si dnes. A Wes chcel práve ten. Rád som mu ho dal.“

Znelo to podivne. „Čo znamená, že si mu ho dal?“

„Považuj ho za dar jemu a tebe. Vašej láske.“

„Dal si môjmu priateľovi portrét, ktorý má hodnotu štvrť milióna dolárov?“

„Nie. Má hodnotu pol milióna dolárov.“

„Dokelu!“

„Mia. Je t’aimei. Aj tak som ti chcel dať polovicu tých peňazí. Takto dostaneš krásnu spomienku na to, kto si, a budeš ju mať pred sebou každý deň. Páči sa mi, že visí nad vašou spoločnou posteľou. Pre ten portrét niet lepšieho miesta.“

Potiahla som nosom, lebo v očiach ma pálili slzy. „Aj ja ťa ľúbim, vieš to? Svojím spôsobom.“ Myslela som vážne každé slovo.

Alec sa rozosmial. „Oui. Ja viem, ma jolie.“ Ukončil rozhovor rovnakými slovami, ako sa volala tá maľba: „Zbohom, láska.“

Dúfala som, že som svojho Francúza nepočula posledný raz. Hoci mne a Wesovi svojím spôsobom dal požehnanie, stále som ho chcela mať vo svojom živote. Aby bol vždy súčasťou mojej cesty. Budem ho milovať až do svojej smrti. Wesa som však milovala viac. Bola som doňho zaľúbená a chcela som, aby sa čo najskôr vrátil domov.

V noci bolo chladnejšie ako naposledy, keď som tu bola, ale mne bolo chladno už niekoľko týždňov. Pozrela som na hviezdy a premýšľala, či ich vidí zo svojho miesta aj Wes. Hoci som mu sľúbila, že počkám, kým mi zavolá, vytiahla som telefón a vyťukala jeho číslo. Hneď ma presmerovalo do odkazovej schránky. Zaplavilo ma hrozné napätie. Snažila som sa upokojiť, spomaliť dych a nepanikáriť, že mi nezdvihol. Možno spí. Liečil sa predsa z niekoľkých zranení. Upokoj sa, Mia, veď si sa s ním zhovárala včera.

„Ahoj, to som ja. Len som chcela dnes večer počuť tvoj hlas. Som doma, teda v Malibu.“ Pozrela som na tmavé morské vlny v diaľke. „Je tu úžasné ticho. Neviem, kde je Judi.“ Vlny sa rozbíjali o breh a vietor mi strapatil vlasy, takže mi bolo ešte chladnejšie. „Som rada, že si mi vybalil veci. Alebo to možno bola Judi, no dúfam, že to ty si chcel, aby sa naše životy spojili.“ Pohrávala som sa s nitkami vo šve džínsov. „Wes, tak veľmi mi chýbaš. Nechcem spať sama v našej posteli.“ Akokoľvek som sa snažila, slzy mi aj tak vymokli z očí a skotúľali sa po lícach. Nevedela som, čo viac mám povedať, ako mu vyjadriť, že ho veľmi potrebujem. Neuveriteľne ho chcem a nemôžem bez neho normálne žiť.

„Pamätaj na mňa,“ šepla som napokon a ukončila hovor. Pre nás dvoch tie slová znamenali veľa, vyjadrovali sme nimi, čo dokážeme dať jeden druhému. Pozrela som ešte raz na nebo, obrátila sa a vošla do svojej starej izby. Ak ho tu nemôžem mať, nebudem spať ani v našej spoločnej posteli.

Cítila som sa ako v stave beztiaže. Bola som oťapená a mocne ma zvierali čiesi ruky. Pritisla som sa bližšie k tomu teplu, pošúchala si oň nos, vtiahla známu vôňu. Len čo som si v noci trochu zdriemla, vždy som v snoch videla jeho. Dnes som proti tomu nebojovala, ale podľahla som túžbe. Užijem si radosť, že je tu so mnou a stará sa o mňa, že mi jeho teplo preniká až do kostí, láska mi srdce a chráni ho. Predstavila som si, ako ma Wes ukladá do postele. Do našej postele. Vankúš sálal jeho vôňu, vôňu oceána, piesku a ešte čohosi, čo bolo len Wesovo. Vznášalo sa to nad ním. Pošúchala som si tvár o jemnú bavlnu. „Chýbaš mi…“ ozvala som sa chrapľavo a z očí mi vytryskli slzy.

Na líci som pocítila ľahký dotyk, akoby to bolo pierko.

„Som tu s tebou,“ šepol mi do ucha. Sny boli na jednej strane kruté, na druhej nádherné. Dávali mi všetko, čo som chcela, no nadránom sa rozplynuli.

Namáhavo som rozlepila oči a zbadala akúsi postavu. Jeho postavu. „Neodchádzaj. Zostaň.“ Rýchlo som zažmurkala, aby som oči udržala otvorené. Okno bolo dokorán a dovnútra prúdil chladný vietor od mora. Zahrabala som sa hlbšie pod hrubú prikrývku a vytiahla si ju až pod bradu. Vtom som pocítila teplo a na páse ruku. Ďakovala som svojim snom. Cítila som ho blízko pri sebe, držal ma a dýchal mi na krk.

Uvedomovala som si za sebou jeho mocné telo, ktoré mi zohrievalo chrbát. Aj ja som sa pritisla k imaginárnemu Wesovi a bolo mi jedno, že tu v skutočnosti nie je. Tvárila som sa, že je so mnou, a tešila som sa, ako sa v noci vyspím. Jeho objatie bolo také skutočné. Maznal sa mi s vlasmi, so šijou, s plecom. Chytila som ho za ruku, ktorá spočívala na mojom drieku, a potiahla ju vyššie k prsiam. Pobozkala som ho na hánky a plnými dúškami vťahovala jeho vôňu. Radovala som sa, že keď sa zajtra zobudím, budem mať pocit, že tu naozaj bol. Cítila som, ako mi dýcha do vlasov. Zatvorila som oči, aby mi ten zázrak nezmizol. Teplo na chrbte ma uspávalo a zaplavili ma pokoj, ale aj ľútosť a úzkosť.

Vo sne ku mne prehovoril: „Spi, zlatko. Som tu. Už nikdy ťa neopustím.“

„To je dobre,“ zašomrala som a Wes ma stisol ešte silnejšie. V tom sne sa ma dotýkal celým telom. Presne tak, ako by sa ma dotýkal, keby tu naozaj bol. Vzdychla som a začínala driemať.

Zrazu som akoby z diaľky začula jeho hlas: „Pamätám si na teba, Mia. Každý deň, čo som bol preč, som v skutočnosti strávil pri tebe. Žil som zo spomienok na teba.“

Druhá kapitola

Celé telo mi zaplavila hrozná páľava, akoby som horela, a kožu som mala samý pľuzgier. Akoby na mne praskala vatra a ja som sa nemohla pohnúť. Skúsila som zdvihnúť nohy, ale nešlo to. Cez stehná mi ležala akási chlpatá noha. Ako to? Počkať. Mozog mi začal pracovať a vzápätí som stuhla. Srdce mi búchalo tak silno, až som sa bála, že mi vyskočí z hrude a zobudím osobu, čo spala za mnou. Koža sa mi začala od strachu a úzkosti potiť.

Pomaly som však napokon pohla údmi a pripravila sa na útok. Zaťala som päsť, vystrčila lakeť a prevrátila sa tak, ako nás učili v škole v prípade požiaru. Potom by som sa mala zastaviť a odkotúľať, spomínala som si v duchu. Udrieť, odkotúľať sa a spadnúť. Myslelo sa tým spadnúť z postele.

Spoza chrbta sa mi ozval mužský ston a váha bola ešte väčšia. „Počujem, že premýšľaš,“ ozval sa zo spánku.

Práve som sa pripravila zaútočiť a bojovať o zlatú medailu, keď vzduch preťal ten hlas ako saténová stuha. Celé telo mi zaplavil nový pocit a na koži mi naskočili zimomriavky. Nekontrolovateľne som sa triasla. V očiach ma pálili slzy, obrátila som sa a zovretie povolilo natoľko, že som sa mohla konečne pohnúť. Ležala som tvárou v tvár mužovi, po ktorom som túžila najviac na svete.

Wes.

Po lícach sa mi skotúľali slzy. Vystrel ruku a pohladkal ma po líci. „Chýbal som ti?“ uškrnul sa.

Vyskočila som ako nindža a už ležal na chrbte. Sadla som si naňho. Aj istá časť jeho tela ma chcela pozdraviť, ale k tomu sme sa mohli dostať aj neskôr. Dôležité bolo, že som ho vítala perami.

Vybozkávala som mu celú tvár, čelo, líca, trochu odrastenú bradu, ktorá ma šteklila. Vyhla som sa len jeho krku, ktorý mal zaviazaný obväzom.

Bože, nemôžem uveriť, že je tu.

Napokon som pritisla pery na jeho ústa. Hneď ich otvoril. Nečakala som ani pol sekundy a zmocnila sa ich.

Jazyk mal horúci a vlhký – taký, o akom som snívala celé dva mesiace. Zovrela som mu tvár do dlaní a jazyky sa nám preplietli. Wes mi prechádzal rukami po chrbte, tlačil sa ku mne bokmi a upokojoval ma asi tak ako horiaca zápalka. Blčala som od neskrotnej túžby.

Na chvíľu sa odtiahol a zastonal: „Chcem byť v tebe, Mia. Celý.“

Pery sa nám neoddelili, ale oprela som sa o kolená, aby mi mohol vyzliecť nohavičky. V okamihu boli dolu a ja som sa podujala stiahnuť mu boxerky čo najnižšie nadol. Napokon ich sám odkopol a chytil ma za boky. Úd mal dlhý a hrubý, tvrdý ako kameň a poriadne vztýčený ako vlajka na ceste domov.

Nebolo treba nijakú predohru, nežné dotyky ani sexi slová. Toto nebolo milovanie ani súlož dvoch ľudí, ktorí sa dlho nevideli. Nie, toto bol doslova výbuch. Živočíšny, naplnený nekonečnou zmyselnou túžbou.

Nadvihla som sa a oblizla mu vymoknutú kvapku z končeka penisu. Zastonal od túžby, keď som mu ho naslinila a začala sať. Aj ja som však potrebovala intenzívnejšie spojenie a čo najskôr. Sadla som si a vykríkla, pretože do mňa tým hrubým údom vnikol. Cítila som, ako mi pulzuje v útrobách. Nahla som sa dopredu a položila mu dlaň na hruď, na srdce. Pozrela som mu do jasných zelených očí.

„Wes,“ pohladkala som ho po hrudi, „si skutočný.“

„A ty si ako pohľad pre bohov.“ Nadýchol sa a jeho oči mi hovorili všetko. Ako veľmi som mu chýbala. Ako po mne túži. Naspäť domov ho priviedla láska. „Bože, si neskutočne krásna.“ Jeho objatie zosilnelo a intenzívne sa začal vo mne pohybovať.

Bolo mi jedno, že to trochu bolí. Chcela som ho cítiť. Uvedomovala som si, že je konečne doma. Nikdy ho už nikam nepustím.

Wes sa mi dotkol trička a prevliekol mi ho cez hlavu. Odhodil ho nabok a ja som sa k nemu znovu pritisla. Zadržal dych a zatvoril oči.

„Nezatváraj oči!“ vykríkla som.

Oblizol si pery, pritisol sa ku mne tak, že sa už hlbšie nedalo, a ja som sa prevrátila na chrbát. Obaja sme zalapali po dychu. Stískala som panvové svaly, aby som cítila jeho hrúbku aj hĺbku.

„Prečo, zlatko?“ opýtal sa a vrazil ho do mňa ešte hlbšie. Práve sa dotkol toho najcitlivejšieho miesta v mojich útrobách.

Pohladkala som ho po tvári a prešla som končekmi prstov po jeho črtách, či sú naozaj skutočné. Keď som sa dostala k perám, začal mi sať prsty a celým telom mi prenikla priam extáza. Pocítila som horúčosť medzi nohami a vlhkosť tam, kde sa naše telá dotýkali.

Wes sa kolísal dopredu a dozadu, ale dovolil mi nastoliť vyhovujúci rytmus.

„Prečo?“ opýtal sa znova a pohrával sa mi s bradavkami. Občas ich bolestne potiahol, ale to len zvyšovalo moje vzrušenie.

Položila som mu ruky na hruď, nadvihla sa a pritisla sa k nemu klitorisom. „Dokelu, zlatko, veď sa hneď urobím.“

„Taký bol môj plán,“ vyhlásil, ale pritom odvádzal moju pozornosť otázkami.

Chytil ma okolo drieku, aby som sa nemohla pohybovať. Akoby ma k niečomu priviazal a navyše pripichol veľkým mužským údom. Zastonala som od pocitu plnosti, ale nedovolil mi pohybovať sa na ňom, aby som sa urobila.

„Povedz mi to.“

Pokrútila som hlavou, chcela som si trochu uvoľniť napätie v šiji. Zdalo sa mi, že ho cítim celý život. „Zlatko, v mojich snoch máš zatvorené oči,“ povedala som jednoducho. Bola to nejasná odpoveď, no skrývala v sebe pravdu.

„Často sa ti o mne snívalo?“ Jeho otázka ma prekvapila a prerazila strach, ktorý ma v tej chvíli zožieral. Zobúdzala som sa sama, zlomená a s dierou v srdci veľkou ako Pacifik. Mohla by som sa v nej utopiť.

Najprv som mu neodpovedala, až kým vo mne nepohol údom. V klitorise mi zapulzovalo a zvyšok tela sa zachvel.

„Snívalo, zlatko?“ naliehal.

Prikývla som a zahryzla si do pery. Jeho pohyby som si užívala. Priala som si, aby už nikdy neopustil moje telo. Pravdupovediac, nechcela som, aby vôbec niekedy niekam odišiel.

„Myslela si na mňa?“ Oči mu horeli ako tmavozelený les, zreničky sa mu rozšírili.

Vzdychla som a uvoľnila sa, keď mi pustil boky. Pomaly som sa nadýchla a odpovedala mu. Urobila by som preňho čokoľvek, aj keby ma to priviedlo do hlbokých rozpakov.

„Niekedy. Najmä vtedy, keď si zmizol a ja som sa v posteli cítila čudne sama.“

Zovrel mi boky, nadvihol ma a kontroloval moje tempo, ktorým som sa spúšťala nadol centimeter po centimetri. Jeho hrubý úd sa do mňa pomaly tlačil a blížiaci sa orgazmus som cítila v každej bunke svojho tela.

„Nezatváraj oči,“ zopakovala som.

„Nikam už nepôjdem.“

Wes sa nadvihol a posunul dozadu až k záhlaviu postele. Dostal sa tak do mňa neuveriteľne hlboko. Zaklonila som hlavu a zastonala. Vlasy sa mi skĺzli až k zadku a na jeho stehná. Jednou rukou ma držal za pás, druhou za kríže a hladkal ma po chrbte až medzi lopatky. Napokon mi zaboril prsty do vlasov a potiahol. Nútil ma, aby sme si pozerali z očí do očí.

Bolestné zovretie vlasov sa po chvíli premenilo na rozkoš. Zastonala som s ústami tesne pri jeho tvári.

„To je ono, zlatko. Presne tak. Ty a ja. Toto ma udržiavalo nažive. Vďačím ti za svoj život.“ Oči sa mu naplnili slzami, hľadel na mňa, ako keby mi videl rovno do duše.

Pokrútila som hlavou a oblizla si pery. Dotkla som sa jeho úst a zadržala som dych, keď som zbadala, ako sa mu po lícach kotúľajú slzy. „Nie, Wes, ja som žila pre teba. Ty si ma nútil veriť, že si zaslúžim viac. Zlatko, si pre mňa všetko… a ešte viac.“

Naše tváre boli celkom blízko a naše pery sa dotkli. Brali, dávali, milovali. To, čo som považovala za lásku predtým, bolo absolútne nič v porovnaní s týmto prežívaním. Vedela som, že nikdy v živote nebudem ľúbiť nikoho okrem Westona Channinga Tretieho.

Trochu sa odtiahol a zasypal mi tvár bozkami. Úd mal stále vo mne. V tej chvíli akoby sme zdieľali jedno telo.

„Čoskoro sa s tebou ožením.“ Na uchu som cítila jeho horúci dych, ale jeho slová boli ešte horúcejšie. Zosunula som sa naňho a on zastonal.

„To bola žiadosť o ruku?“ opýtala som sa a stále som ho cítila v sebe. Bolo to ako afrodiziakum. Vzdychla som, nadvihla sa na kolená, posunula sa o niekoľko centimetrov a potom sa k nemu znova pritisla.

Pohrával sa mi s bradavkami a jednu vzal do svojich horúcich úst. Držala som mu hlavu na svojej hrudi, užívala som si, že ju tam znova mám. Bradavky ma až boleli od rozkoše. Wes jednu mocne potiahol a pustil ju z úst. Na jej končeku sa v mesačnom svetle leskli jeho sliny. A to isté sa odohrávalo aj o trochu nižšie.

„Nie je to žiadosť o ruku, lebo nemáš možnosť odmietnuť,“ povedal a poláskal mi jazykom druhú bradavku.

„Naozaj?“ opýtala som sa a zakrúžila bokmi, aby som vyvolala ešte väčšie trenie.

Zastonal mi pri prsiach. „Toto telo je moje.“ Silno mi ústami potiahol bradavku, čím do celej mojej bytosti vyslal vlnu rozkoše. Neskutočne som zvlhla. Jeho pery pokračovali v púti po pokožke smerom k srdcu. „Aj toto srdce mi patrí.“ Oblizol mi kožu na tom mieste a objal ma okolo šije. Pery mal zrazu blízko nad mojimi ústami. „Táto láska je naša.“ Slová spečatil hlbokým, vlhkým bozkom.

Weston mal pravdu.

Táto láska bola naša a nasledujúcu hodinu mi presne ukázal, ako vyzerá. A ja som znovu a znovu ochotne strácala pojem o svete.

Po našom milovaní som sledovala Wesa aj každý jeho výdych a nádych v spánku. Nikdy som si nemyslela, že ma to bude baviť a že mi to prinesie taký pokoj duše. Prekvapilo ma, keď som sa prebrala na to, že mi leží skrútený za chrbtom. Prešla som mu prstami po vlasoch, nemohla som uveriť, že je konečne v bezpečí, že je doma. Bol síce zranený, ale nažive a spal vedľa mňa.

Zrazu sa dvere na spálni otvorili a dovnútra vošla Judi. Pozrela najprv na mňa a potom na Wesa. V ruke sa jej zachvela čistá posteľná bielizeň. Usmiala som sa. Judi sa rozžiarila tvár, líca jej zružoveli a spokojne vydýchla. Rýchlo položila bielizeň a uteráky na komodu, obrátila sa a vyšla. Pomaly som vstala z postele a obliekla si biele tričko, ktoré mal predtým na sebe Wes. Takto ma celkom obklopila jeho vôňa. Po špičkách som vyšla z izby do kuchyne, kde Judi vyťahovala zo zásuviek jedlo. Ruky sa jej triasli, keď položila na pult zmes na palacinky.

„Judi.“ Obišla som pult, ona sa zastavila a zvesila plecia. Zrazu sa obrátila a objala ma tak silno, až som mala pocit, akoby mi chcela rozdrviť kosti.

„Môj Sonny je doma. Vďakabohu, že ste ho zachránili.“ Jej plač sa miešal so smiechom a ja som ju silno držala.

„Teraz môžeme byť rodina.“

Zasa to tu bolo. To jednoduché slovo, ktoré pre mňa znamenalo viac ako čokoľvek iné.

„Ak bude podľa Wesa, tak sa to čoskoro stane.“

Judi trochu ustúpila a chytila ma za ramená. Zdvihla obočie a zaklonila hlavu. „Ako to? Vari vás…“ Prikryla si ústa dlaňou a vytreštila oči. „Povedal mi, že sa so mnou ožení.“ Žena, ktorá sa oňho starala ako matka, sa uškrnula.

„Vždy hovorievam, že keď si niečo zmyslí, tak ľahko sa toho už nepustí.“

Obrátila sa, vytiahla panvicu a ostatné veci, ktoré potrebovala.

„Čo robíte?“ Pozrela som sa na hodinky. Bolo chvíľu po poludní.

„Urobím vám obom raňajky na privítanie doma, zlatko.“ Pravdaže. Judi dala najavo svoje šťastie prostredníctvom varenia. Uvedomila som si, že mi pri predstave domáceho jedla začalo škvŕkať v žalúdku. Dávno som nejedla dobré domáce jedlo, naposledy v Texase.

Práve som si nalievala kávu, keď ma za driek uchopili silné mužské ruky.

„Hm, nebola si pri mne, keď som sa zobudil. To sa mi nepáči.“ Dal mi jasne najavo, že nežartuje. Pripadalo mi to od môjho pokojného chlapa čudné. Akési zvláštne.

Zasmiala som sa a oprela sa oňho. Bokom hlavy som natrafila na čosi drsné a chlpaté. „Odkedy?“ Chcela som si vyjasniť jeho poznámku. Žeby sa zrazu tak zmenil? Aj predtým sme spávali v jednej posteli a ten, kto sa zobudil prvý, nechal toho druhého ešte odpočívať. Bolo to normálne. Teraz to však asi bolo iné.

„Nepýtaj sa, keď nechceš vedieť odpoveď,“ varoval ma prísnejším hlasom ako zvyčajne. Ten ležérny a neformálny Wes, s ktorým som sa stretávala kedysi, sa teraz ukrýval kdesi pod povrchom dákej vyblednutej verzie jeho osobnosti.

Znova som si uvedomila, že ma čosi škriabe na sluche.

„Au.“ Zdvihla som ruku a prsty natrafili na drsnú látku.

„Dokelu!“ zasyčal Wes od bolesti a zovrel mi boky.

Obrátila som sa, aby som videla, čo sa deje. Na boku krku mal veľký biely obväz, ktorý som pred našimi sexuálnymi radovánkami zazrela len úchytkom. V strede sa vynímala veľká červená škvrna, ktorá sa stále zväčšovala.

„Bože, tvoje zranenie. Dopekla, mala som byť opatrnejšia.“ Vtedy mi došlo, že Wes už nie je celkom dokonalý. Pozerala som sa naňho kritickejším okom, veď sme mali svoj vzťah konečne naplniť.

Aj na hrudi mal niekoľko jaziev a škrabancov. Na jednom predlaktí som zazrela čosi ako popáleniny. Trasúcimi sa prstami som sa mu dotkla zranení. „Zlatko, nemal by si rozprávať, keď máš tú dieru v krku.“

„Som v poriadku. Obaja sme doma a môžeme vykročiť ďalej,“ povedal rozhodne. V jeho slovách akoby znel aj náznak hnevu.

„Ty nie si celkom fit.“ Nahla som sa a vybozkávala mu všetky jazvy, ktoré som našla. Najhoršie to bolo na krku.

„Prečo sa ti to zranenie už nezacelilo?“

„Niekoľko dní po operácii sa mi znova otvorilo a museli mi ranu zašiť. Vlastne by som mal niekoľko dní pokojne ležať v posteli a nehýbať sa, aby sa mi zasa neotvárala,“ uškrnul sa, no ja som sa zamračila. Počas jeho neprítomnosti som sa takmer zbláznila od strachu, ale preňho to muselo byť ešte desaťkrát horšie. Mohla som si len predstavovať, aký nepokojný a neposlušný pacient bol.

Ďalej som mu prezerala telo a hľadala všetky jazvy po zraneniach. Na ľavom predlaktí som si všimla jamky ako po kiahňach, ale pripadali mi skôr ako hlboké červené krátery po nejakých veľkých chrastách. Chcela som mu ich vybozkávať, ale Wes mi zovrel líca do dlaní a pokrútil hlavou.

„Nerob to. Nechcem pošpiniť tvoju dokonalosť touto špatou.“ Zaťal zuby a v očiach mu ledva bolo vidieť zelenú farbu.

Nepočúvla som a pozrela sa zblízka na jednu z rán. Zatvoril oči a ešte silnejšie stisol zuby.

„Oči, zlatko!“ pripomenula som mu to, čo som hovorievala už aj predtým. Vedel, že som stále mimo z jeho únosu, a jediný spôsob, ako to prekonať, spočíval v našich rukách. Museli sme otvoriť fyzické rany a nechať z nich vytiecť hnis, aby sa zahojili.

Wes mi uprene pozrel do očí. Nozdry sa mu pohybovali, kým som mu zblízka pozerala na rany. Pobozkala som ho na jednu hroznú popáleninu. Ak boli dôsledkom toho, na čo som myslela – videla som totiž, čo robili Blainovi muži jeho nepriateľom –, aj Wesovi teroristi prikladali na kožu zapálené cigarety. Mučili môjho drahého surfistu a zanechali na ňom nezahojiteľné stopy po tom, čo prežil. Chcela som tie spomienky zmyť niečím krásnym.

Urobila som teda jedinú vec, čo som mohla. Vybozkávala som mu každú jazvu, každý náznak zranenia. „Toto telo mi patrí,“ zopakovala som jeho slová a prešla mu od ruky až na hruď. Pritisla som mu pery na srdce a bozkávala som ho rovnako ako on mňa. Stonal, ale oči mal stále otvorené. „Toto srdce mi patrí.“ Oblizla som si pery, nadvihla sa na špičky a objala ho okolo pliec. Dávala som pozor, aby som sa mu nedotkla rany na krku. Našpúlila som pery tesne pri jeho ústach a vyriekla posledné slová: „Máme svoju lásku.“ Vzápätí som mu uštedrila hlboký bozk so všetkou oddanosťou, ktorú som v sebe nosila posledné dva mesiace.

„Budete sa vy dvaja oblizovať celý deň, alebo sa pustíte do hostiny, ktorú som vám pripravila?“ opýtala sa Judi z opačnej strane kuchyne. Našťastie, zabránila nám tým, aby sme sa pustili do sexu priamo tam na mieste.

Wes sa zasmial tesne pri mojich perách. Jednou rukou ma stále držal za pás a pritláčal naše telá dovedna. Druhou mi zvieral zadok a ja som cítila, ako sa mi začína telom šíriť vzrušenie.

Pošúchala som si nos o jeho líce. „Máme pred sebou celú večnosť, zlatko. Poďme sa najesť. Veľmi si schudol,“ dodala som, lebo na holej hrudi sa mu jasne rysovali rebrá. Napriek tomu, že schudol, svaly mal stále dokonalé. Boky mal trochu užšie, ale stále pôsobil sexi. Položila som mu ruku na úd, ktorý sa už začal pomaly prebúdzať k životu.

„Neskôr?“ Znelo to skôr ako sľub než otázka.

Stisol mi zadok a oprel svoj penis o môj klitoris. Bože, presne vedel, kde sa ma má dotknúť. „Dobre, zlatko, ale budeš moja. Celý deň a celú noc.“

Odfrkla som, vytvorila som si z vlasov strapatý chvost na temene hlavy a uviazala ho gumičkou zo zápästia. Prešiel mi pohľadom po odhalených stehnách a po hrudi, kde sa mi tričko napínalo na prsiach, lebo som nemala podprsenku. Obrábal ma rovno pohľadom, ak sa to tak dá nazvať. Okamžite som stisla stehná, aby som trochu uvoľnila vnútorné napätie.

„Neandertálec,“ zamrmlala som a Wes žmurkol. Vykročil ku mne, objal ma okolo drieku a pritisol sa hruďou. Nahol sa mi k uchu a šepol: „Zlatko, nemáš predstavu. Prežil som prakticky z ničoho, len z myšlienky na tvoje telo, na tvoje ružové pery na mojom penise a na to, ako sťahuješ okolo neho svoju mušličku. Skutočne sa zo mňa stane neandertálec alebo jaskynný muž.“ Dýchal mi drsne do ucha a jeho slová ma vyvádzali z miery a zároveň vzrušovali. „Potrebujem to. Musím ťa mať. Stále.“

Priam som sa rozpúšťala. „Môžeme vynechať raňajky?“ ozvala som sa s nádejou a hlasno, ale sama som sa už chvela od vzrušenia.

„Nie, nemôžete! Pripravila som môjmu Sonnymu hody na počesť toho, že prišiel domov. Sadnite si, ihneď!“ karhala nás Judi. Obaja s Wesom sme sa rozosmiali. Boli sme vyčerpaní, liečili sme si srdcia a nemali sme pod kontrolou svoju fyzickú žiadostivosť. Akoby sme boli v delíriu.

„Dobre, Judi, najeme sa, neboj sa,“ chlácholil ju Wes. Chcela som sa naduť, ale keď som si sadla za stôl s raňajkami, prešlo ma to. Z môjho taniera so slaninkou sa parilo. Mala som na výber praženicu, palacinky aj ovocie. Pozrela som na Wesov tanier a videla som to isté. Zaplavila ma obrovská radosť. Zrazu som bola hladná ako vlk. Taký hlad som necítila celé roky, ale v skutočnosti to boli len týždne. Wes slastne vzdychal nad palacinkami. Po chvíli som mala také plné brucho, že som zauvažovala, ako sa vykotúľam z kuchyne.

„Judi, prekonala si sa,“ povedal Wes, keď vyčistil svoj tanier. Oči mu ospalo klipkali. Za jediný mesiac asi prežil viac ako mnohí ľudia za celý život.

„Čo takto sprcha?“ navrhla som.

Otvoril oči, zelené ako čerstvo pokosená tráva. Vedela som, čo to signalizuje.

Vstal a chytil ma za ruku, aby mi pomohol vstať zo stoličky. „Pravdaže. Veď ma.“

Zachichotala som sa, pokrútila bokmi a vykročila pred ním do hlavnej kúpeľne. „Chceš sa mi pozerať na zadok, priznaj sa.“

„Dopekla, pravdaže.“

Table of Contents

Venovania

Dievča z kalendára Október

Prvá kapitola

Druhá kapitola