Lucy Keating

LITERALLY

Copyright © 2017 by Alloy Entertainment

Translation © 2017 by Klára Kruteková

Jacket art © Roberta Zeta

Jacket design © Elaine Damasco

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5656-9

Túto knihu venujem svojim bratom:

Príležitostným tyranom,

Často záchrancom,

Vždy hrdinom.

1

Inštinktívna reakcia

Bola nedeľa popoludní 15.02 a ja som si mala poupratovať izbu. Nie preto, že by tam bol neporiadok. Nikdy tam žiadny nebol. Nie preto, že by mi to prikázali rodičia. Nikdy mi to nekázali. Ale preto, že to svietilo v mojom kalendári. Žlté na bielom. Nevyhnutná „údržba“ bola žltá, domáce úlohy modré, cvičenie (behanie, surfovanie s otcom) fialové, termíny (zubár, kaderník) tmavoružové a udalosti ako večera s Avou v Papa’s Poke alebo Natashina narodeninová párty v Malibu boli tyrkysové. Tieto činnosti mám zaradené v časti Priatelia/Zábava. Na ostatné veci mám zas iné kategórie, ale nebudem vás nudiť detailmi. Som veľmi vizuálny typ človeka. Zdedila som to po mame. A som aj veľmi organizovaná. Čo som nezdedila po nikom z našej rodiny. Takže, vráťme sa k dôvodu, prečo som si nepoupratovala izbu napriek tomu, že boli tri hodiny poobede. Ležala som na bruchu na podlahe v obývačke, zízala do očí Napoleona, ktorý zas zízal na mňa spod béžovej sedačky a v papuli držal moje nohavičky.

„Napoleon, nerob to!“ varovala som ho. Napoleon zavrčal.

Keď deň pred tým zavrčal na Avu, povedala mi, že sa nehnevá, pretože to bola len inštinktívna reakcia. „Niekedy naše telo reaguje samo od seba a my tomu nemôžeme zabrániť. Akoby nám chcelo povedať, ako sa naozaj cítime,“ vysvetlila mi. „Ako keď Nisha očervenie, vždy keď na ňu Ray Woods prehovorí čo i len jednu vetu. Alebo ty, keď sa potíš pod pazuchami, keď píšeme písomku. Alebo ako ja vraciam takmer pred každým letom, čo musím absolvovať.“

„Ja sa nepotím pod pazuchami, keď píšeme písomku,“ protestovala som a Ava sa len usmiala. To je celá ona. Nesústredí sa na to, čo sa deje, ale na dôvod, prečo sa to deje. Je dobrá v tom, že vidí aj druhú stranu mince. Podľa mňa to nie je také komplikované. Niečo sa deje a niečo nie. Buď to dovolíte, alebo nie. A neočakávané, inštinktívne reakcie, ako červenanie a potenie, považujem za veľmi nevhodné.

Pomaly som vsunula ruku do Napoleonovej „jaskyne“ v sedačke a jeho vrčanie sa zintenzívnilo. Stiahla som ruku späť a zagúľala očami, akoby som verila, že tomu porozumie.

Napoleon je otcov pes. A môj nepriateľ na život a na smrť. Niežeby som nemala psy rada. Páčia sa mi tie zlaté retrievery, ktoré v reklame na polievku ležia pred kozubom a nerobia nič, len vrtia chvostom. Alebo buldogy, ktoré jazdia na skejtborde, na očiach majú slnečné okuliare a jazyk im veje vo vetre. Ale Napoleon je iný. Otec ho našiel, keď mal len pár mesiacov, v uličke pri mŕtvom potkanovi. „Chudáčik,“ povedal. „Žil v takých otrasných podmienkach.“ Ale ja som poznala pravdu. Vedela som, že Napoleon toho potkana uštval na smrť.

Vtedy sa otvorili zadné dvere do kuchyne a dnu vošla mama s tabletom pred tvárou. Jej rovný blond bob sa kýval spolu s ňou a nasledoval ju Jae, nový dizajnový asistent. Aspoň som predpokladala, že je to Jae. Nevidela som mu do tváre, pretože ju zakrývala obrovská hromada kotúčov priesvitného papiera, pravdepodobne s návrhmi ďalšieho krásneho kalifornského domu. Mama sa špecializuje na premeny starých bungalovov. Je vychýrená tým, že dokáže zjednodušiť dizajn domu a zmodernizovať ho bez toho, aby stratil svoj pôvodný charakter. Náš dom s tmavými dubovými podlahami a trámami v kontraste s bielymi stenami a nábytkom z polovice dvadsiateho storočia je zachytením jej reklamy. A jeden z exotických vankúšov, ktoré vyhrabala niekde v Indii, mi práve ležal pod lakťami.

„Čo robíš na tej zemi?“ opýtala sa ma mama, zatiaľ čo naďalej hľadela do tabletu. Odložila si kabelku a pokynula Jaemu, aby položil plány na kuchynský pult. Potom vybrala z chladničky dve fľaše sódy a jednu mu podala.

„Napoleon mi vzal nohavičky,“ vysvetlila som jej.

„Ten malý perverzák,“ odvetila.

Jae sa len slušne usmial. „Ahoj, Annabelle.“

„Ahoj, Jae,“ odzdravila som a vzdychla si. Chcela som mamu požiadať, aby nášho psa nabudúce nenazývala perverzákom pred svojím asistentom, s ktorým som doteraz neprehodila viac než štyri slová, ale vedela som, že by to nemalo zmysel. Moja mama neuznáva formality.

„Ako ich plánuješ dostať späť?“ opýtala sa ma, keď konečne položila tablet na pult, a pozrela sa na mňa.

„Zavraždím ho,“ povedala som rozhodne a mama sa zasmiala. Pozrela som sa znova na Napoleona, ktorý ani brvou nepohol.

„Ty príšera,“ zašepkala som.

„Budem sa tváriť, že som to nepočul,“ povedal otec, keď prišiel do kuchyne. Prešedivené vlasy mal ako vždy strapaté a džínsy vyhnuté nad členky. Nikto ho nikdy nepočul prichádzať, pretože vždy chodil bosý. „To je výhoda práce z domu,“ hovoril vždy, keď na to niekto poukázal.

Zasmiali by ste sa na tom, keby ste poznali detaily. Vtip bol v tom, že otec nepracoval už celú večnosť. V deväťdesiatych rokoch bol televízny scenárista, no potom predal komédiu veľkej televízii a po jej finále v roku 2006 sa už do práce nevrátil. Väčšinu rán strávil surfovaním, s ktorým začal až na dôchodku, a čítaním, ktoré obľuboval odjakživa. Za domom máme malý hosťovský dom, ktorý otec nazýva svojím „brlohom“. V ňom si číta, premieta filmy a občas zavolá nejakú návštevu. V poslednom čase bol vonku častejšie a párkrát som si všimla, že prišiel domov až nadránom. Pravdepodobne ho nakopla múza.

„Nejdeme na výlet?“ opýtal sa celej miestnosti. Všimla som si, aké má dokrčené tričko. „Pôjdeme na Topanga Beach, dáme si skorú večeru a budeme pozorovať západ slnka. Čo poviete? Ty?“ Tým ty vždy myslel mňa. Viem, že je to čudné. Akoby môj vlastný otec nevedel, ako sa volám, ale bolo to presne naopak.

Hovoril to tak, akoby som bola preňho jediné ty. Bol to naozaj skvelý pocit.

„Mám plány,“ vysvetlila som. „Toto tričko si mal na sebe aj včera?“

„Ale prosím ťa!“ zvolal a ignoroval moju otázku. „Čo máš v pláne?“

Na chvíľu som zamrzla a premýšľala nad tým, že ak to poviem dostatočne rýchlo, nebude si zo mňa uťahovať, a táto konverzácia sa skončí. „No, musím si upratať izbu a potom si ísť zabehať a…“

Otec hodil na mamu pohľad typu Ako sme mohli stvoriť niečo také? „Možno by si mohla trošku zaimprovizovať. Uvidíš, že keď si dnes poobede neupraceš izbu, svet sa nezrúti.“

Zamračila som sa a uvažovala nad jeho návrhom.

„Čo robíš na tej zemi?“ opýtal sa ma brat Sam, keď vbehol do kuchyne, vzal si jablko a poriadne si odhryzol. „Napoleon ti znovu ukradol ponožky?“ zamumlal pri prežúvaní.

„Spodnú bielizeň,“ opravila ho mama.

„Nejdeme na výlet?“ opýtal sa otec Sama. „Urobíme si pekný deň. Ide celá rodina.“

„Ja nie som k dispozícii,“ povedala som nahlas. Prečo je pre nich také ťažké pochopiť, že napriek tomu, že ich životy nemajú žiadnu štruktúru, ja chcem žiť inak?

„Správne.“ Sam zagúľal očami. „Možno by si si medzi upratovaním a behaním mohla nájsť trochu času a vytiahnuť si to veľké pravítko zo…“

„Sam,“ zahriakol ho otec. Ale bolo vidieť, že sa mu to zdá vtipné.

Práve som bola na najlepšej ceste vybuchnúť, keď sa Napoleon rozhodol, že mi unikne, jeho vyziabnuté telo sa vynorilo spod sedačky a utekalo ku kuchynským dverám, ktoré Sam nechal dokorán roztvorené.

„Chyťte ho!“ kričala som, no nikto ani len nepredstieral, že sa pohol. Utekala som za ním na dvor, ale stratila som ho. Práve som si kľakla na zem, aby som sa pozrela pod krík, a s neúprimnou nehou volala jeho meno, keď som to začula.

„Hľadáš toto?“ opýtal sa ma niečí hlas posmešne. Zhrbila som sa, lebo som vedela, komu ten hlas patrí. Pomaly som sa otočila a zbadala Elliota Apfela, ako stojí v strede nášho trávnika, tenké tričko mu viselo na svalnatých pleciach, na jemne pehavej tvári mal nečitateľný výraz a medzi palcom a ukazovákom pravej ruky sa mu hompáľali moje nohavičky. A v ľavej ruke sa mu vrtel Napoleon ako zmutované prasiatko.

„Áno,“ zamrmlala som, vytrhla mu nohavičky z ruky a cítila, že sa červenám. Keď som si spomenula na Avine slová, naštvalo ma to ešte viac. Napadlo mi, že ak by som mala menovať jedného človeka, pred ktorým by som chcela stáť na našom trávniku s nohavičkami v ruke najmenej na celom svete, bol by to práve Elliot. Určite mi to dá poriadne vyžrať.

„Tmavoružové?“ počula som ho za chrbtom, keď som sa vracala do domu.

„Musíš to komentovať?“ zakričala som a kráčala ďalej.

„Naozaj si čakala, že nebudem?“ zakričal späť.

Elliot je bratov najlepší kamarát. Kedysi bol aj môj, keď sme boli menší. Sme v rovnakom veku. Naše mamy spolu chodili na umeleckú školu, predtým než sa rozdelili na fotografiu a architektúru. No potom sa Elliot dostal do puberty a začal sa správať čudne. A úprimne povedané, drzo. Našiel si frajerku, potom ďalšiu… a ďalšiu. Mal ich viac ako ja farieb v kalendári, čo ma dosť prekvapovalo, pretože si nemyslím, že si niekedy v živote umyl vlasy šampónom.

Teraz má Claru a trvá to dlhšie ako s ktoroukoľvek inou. Clara je hlavnou speváčkou v Look at me, look at me – v skupine, ktorú založili Elliot so Samom. Sam tvrdí, že kvôli skupine odkladá vysokú školu, no ja som si takmer stopercentne istá, že je to kvôli surfovaniu. Ktovie, či o tom naši vôbec vedia. Ktovie, či si uvedomujú, tak ako ja, že Elliot na vysokú nepôjde asi nikdy.

Keď som sa vrátila do kuchyne, moja rodina tam ďalej postávala a rozprávala sa skôr ako spolubývajúci než ako ľudia s rovnakými génmi.

„Elliot!“ skríkol otec radostne a ukázal prstom. „Stavím sa, že ty by si rád išiel na výlet!“

„Vlastne nemôžeme, oci,“ zastavil ho Sam a otočil sa k Elliotovi. „Máme skúšku. Úplne som na to zabudol, prepáč.“

Elliot si strčil ruky do vreciek. „Vlastne budeme tú skúšku musieť trochu posunúť… keďže Clara dnes opustila kapelu.“ Našpúlil pery.

Ak chcete spoznať Claru Bernardovú, musíte si pozrieť jej instagram. Všetko, čo o nej viem, som zachytila odtiaľ. Keďže si väčšinu času robí selfie alebo pritíska pery na Elliotovu tvár, je ťažké pochopiť jej pravú podstatu. Ale o jej instagram je dobre postarané. Hromada dobre nasvietených fotiek kalifornského dievčaťa na pláži, alebo ako sa opiera o jeden z veteránov v obchode Elliotovho otca a tmavohnedé vlasy jej padajú spod klobúka, alebo ako si zapisuje do notesa slová piesne. Jediné, čo miluje viac ako svoj instagram, je jej frajer. Aspoň som si to vždy myslela.

„Odišla?“ opýtal sa Sam s vypúlenými očami.

Elliot mykol plecami. „Dievčenská polovica skupiny He/She dostala laryngitídu, tak jej ponúkli miesto.“

„Veď ona sa vráti,“ povedal Sam trochu zúfalo a prešiel si prstami cez husté vlasy. Sam má vlasy po otcovi, tmavohnedé, náchylné stavať sa do všetkých možných smerov, a ja mám zasa vlasy po mame. Také blonďavé, že to je priveľa aj na Kaliforniu, skoro ako snehová kráľovná. „Chcem tým povedať, že sme v tom všetci spolu.“ Samov hlas pomaly naberal na intenzite, zatiaľ čo čakal na Elliotovu odpoveď. „Tak to má byť. A ona má teba.“ Mávol rukou smerom k Elliotovi a slovo teba už znelo ako zakvičanie. „Od teba by nikdy neodišla.“

Na zlomok sekundy sa na Elliotovom nečitateľnom výraze objavil tieň smútku. Preglgol. „S Clarou sme sa rozišli,“ povedal.

Zdalo sa, že nikto netuší, ako na to zareagovať. Každý len hľadel na Elliota, ako prikyvuje, akoby chcel povedať – Áno, je to pravda –, na naše nemé otázky. Aj keď som ho nedokázala vystáť, aj keď mi pred mesiacom vylial pohár vody na notebook, keď jazdil na skejtborde po našom dome, a minulý štvrtok ma nazval dosť zahanbujúcou prezývkou pred kapitánom vodného póla, musela som priznať, že mi ho bolo trošilinku ľúto. Možno si nikdy nepral tričká a Clara bola plytká ako detský bazénik, no spolu im to klapalo. Nehovoriac o tom, že sú jeden z tých otravne krásnych párov. Boli. Minulý čas.

Elliot vydýchol, a vtedy mi padol pohľad dolu a uvedomila som si, že stále držím v ruke svoje nohavičky.

2

Dobrá káva

Otvorila som oči s pocitom, že ma palmy zvonka špehujú, tak ako každé ráno. Nakláňajú sa k poschodiu nášho domu, vysoké a nemotorné, veľké, huňaté hlavy majú naklonené, akoby mi nakúkali do izby.

Keď si ľudia predstavia Los Angeles, v mysli sa im vynoria rady domov a hustá premávka. Alebo vily v Beverly Hills, zakryté bielymi múrmi v kontraste s nablýskanými čiernymi športovými autami na príjazdovej ceste.

To preto, lebo neboli tam, kde žijeme my: v Benátkach. Nie v tých v Taliansku, s kanálmi a zaplavenými palácmi. V mojich Benátkach sú chutné malé bungalovy, ploty lemované kríkmi vo svetlých farbách, veterány, ktoré prežili kalifornské počasie, a decká na bicykloch so surfom pod pazuchou. Neprecestovala som svet, ale som si istá, že na zemi neexistuje veľa miest, ako je toto. Zbožňujem to tu. Veľakrát mi už povedali, že som trochu upätá, a myslím si, že Benátky ma v tomto vyvažujú.

Náš dom tak trochu vytŕča z radu. Je to originál z obdobia, keď sa domy v susedstve ešte len budovali. Ale má dve poschodia, čo je dosť neobvyklé, ako hovorí naša mama. Je postavený priamo v rohu dvoch ciest, čo z neho robí okrasu celej ulice. A moja izba sa nachádza rovno v tom rohu, takže mám pre seba všetky kúzelné ranné lúče slnka.

Rodičia kúpili náš dom pred dvadsiatimi rokmi, keď v Benátkach žili hlavne umelci, bohémovia a ľudia, ktorí sa sem presťahovali zo svojich karavanov. V týchto dňoch sa tu rozbehla kampaň s názvom Zachovajme podivnosť Benátok. Staré chalupy sa menia na miliónové moderné domy a ezoterický obchod na Abbot Kinney sa zmenil na pekáreň šišiek. Už tu nenájdete kávu, čo by stála menej ako päť dolárov. Ľudia sa boja, kam až by to mohlo zájsť.

Keď som zišla dolu na raňajky, celá moja rodina sedela okolo jedálenského stola a nakláňala sa nad umeleckou prílohou Los Angeles Times. Niekto priniesol kávu z novej drahej kaviarne na Electric Avenue, čo znamená, že buď niečo oslavujeme, alebo nás pripravujú na zlé správy. Keď som sa pozrela na noviny zblízka, uvidela som fotku nášho domu, priamo v strede titulnej strany.

„Nevedela som, že to bude na titulnej strane!“ zvolala som.

„Samozrejme, že je to na titulnej strane,“ povedal otec a položil si dlaň niekde medzi mamino plece a krk. „Je to presne tam, kde by to malo byť.“ Mama sa jemne usmiala a ja som zacítila zvláštne zovretie v hrudi. Predtým sa tak k sebe správali stále. Ruka na pleci, niečie nohy vyložené v niečom lone, kým pozerali film. No nejaký čas som to už medzi nimi nevidela.

Pred pár mesiacmi sa pred našimi dverami zjavila žena menom Mathilda Forsythová. Pracovala pre L. A. Times, ako nám mama neskôr vysvetlila, a práve písala článok o domoch. Celé jedno poobedie strávila skúmaním podláh a každého jedného povrchu, pýtala sa na detaily, aký má čo pôvod a čo je z udržateľných zdrojov, a všetko si zapisovala do zápisníka. Na druhý deň sa vrátila so svalnatým fotografom Silasom s pánskym drdolom na hlave, ktorý spravil pár fotiek celej rodiny na tmavomodrom gauči, a jednu, kde bola len mama, ako sa s úsmevom na tvári opiera o zábradlie.

„To je husté,“ uznala som. „Musíme si to dať zarámovať! Kto sa môže pochváliť, že má v novinách článok o svojom dome vo svojom dome?“ zavtipkovala som, tak ako zvyčajne v našej rodine vtipkujeme, no nikto sa nezasmial. Okamžite som si všimla, aký pohľad si vymenili rodičia. Dokonca aj brat vyzeral, že chápe, čo mne zatiaľ unikalo.

„Čo je?“ opýtala som sa.

„Tu máš,“ potisol mi kávu po stole. „Doniesol som ti tvoju obľúbenú. Dokonca som nezabudol ani na škoricu.“

Nevzala som si ju, aj keď voňala úžasne. Už mi bolo jasné, že nejde o kávu dobrých správ. Bola to zradná káva. „O čo ide?“ opýtala som sa znovu.

„Možno teraz nie je ten najlepší čas,“ začal otec, no mama ho zastavila. Hovorila potichu, no rozumela som jej každé slovo.

„Musíme, Ezra. Keď jej to nepovieme teraz, bude nás neznášať ešte viac.“

Nenávidím tajomstvá. Nenávidím nejasnosti. Nerada hádam, potrebujem všetko vedieť. Chcela som im to pripomenúť, no strach mi zovrel hrdlo a zabránil mi v tom.

„Tvoja mama a ja sme trochu premýšľali,“ začal otec. „O našom živote tu. Myslíme si, že je čas na zmenu.“ Na chvíľu sa odmlčal. Videla som na ňom, že bojuje, aby tie slová zo seba dostal. Vtedy mu do toho skočila mama.

„Dlho sme to zvažovali a teraz, keď vyšiel tento článok, otec sa rozprával s tetou Sandy a ona nám povedala, že je na to ten správny čas.“

Žmúrila som na nich a snažila sa prečítať ich výrazy tváre.

„Čo sa mi tým snažíte povedať?“

„Chcú predať dom, AB,“ netrpezlivo vyhŕkol Sam.

Mama si vzdychla a otec si zakryl oči dlaňou. „Ďakujeme, Sam,“ povedal.

Pokrútila som hlavou. „Prečo by ste to robili? Toto je náš domov. A…“ ukázala som prstom na článok v novinách, „… teraz je slávny! Prečo by ste predávali dom, ktorý je slávny?“

Nad stolom zavládlo zvláštne ticho. Nikto nikomu neskákal do reči, ani jeden z rodičov nič nepovedal. Dokonca ani Sam nepípol.

„Teta Sandy je realitná maklérka na Floride,“ namietala som.

„Čo tá môže vedieť?“ Prečo som mala pocit, že nikto nedáva pozor? Akoby som ich ja mala učiť, ako veci fungujú.

„Vravel som, že na to nie je najlepší čas,“ povedal otec potichu. „Vravel som, že bude chcieť vedieť viac.“

„A kedy by bol ten správny čas, Ezra?“ opýtala sa mama stroho. „Keď pred domom zastanú dva sťahováky?“

Vtedy sa otec na mamu pozrel spôsobom, ktorý som ešte nikdy nevidela. Akoby ju vôbec nespoznával. Vystrašilo ma to a začala som mať pocit, že to vôbec nie je o dome. Dialo sa niečo horšie. Možno niečo, čo som už dlhšie cítila.

„Prečo by prišli dva sťahováky?“ opýtala som sa, no vyšiel zo mňa len šepot.

Otec najprv zaťal sánku a potom jedným dychom povedal: „Tvoja mama a ja sme sa rozhodli, že budeme nejaký čas žiť oddelene. Túto časť sme ti teraz nechceli povedať. Chceli sme hovoriť len o dome, pre prípad, že by sa tento týždeň ukázal nejaký realitný maklér. Takto to nemalo dopadnúť.“

Pozrela som sa na Sama. „Vedel si o tom?“

Sam sa na mňa nepozrel. Namiesto toho nahnevane hľadel na otca. „Vravel som vám, že by som jej to mal povedať ja.“ Potom mu klesol pohľad na tanier pred sebou. „Nechcel som to pred tebou skrývať, AB.“

Mala som pocit, že svet okolo mňa sa točí, stôl sa preklápal, akoby som padala do zajačej nory. Položila som si dlane na oči, aby som sa podoprela. Nechápala som, ako sa to mohlo stať. Toto je naša rodina. Toto je náš domov. Takto to má fungovať.

„Je mi jasné, že si teraz smutná, ale sľubujem ti, že keď raz odídeš z domu na Kolumbijskú, tvoj život sa tak zmení, že sem sotva budeš chodiť,“ vysvetľoval mi otec, akoby mi bolo treba pripomínať, že čoskoro pôjdem na výšku na opačný koniec krajiny, preč od všetkého a všetkých.

„Práve preto, že sa mi život tak zmení, budem potrebovať miesto, kam sa budem môcť vracať,“ povedala som zlomeným hlasom, ako som sa snažila potlačiť slzy. Vôbec sa mi to nepáčilo. Nepáči sa mi, keď ma chcú premiestniť. Nepáči sa mi, keď niekto mení to, ako veci fungujú.

„Bohužiaľ, zlatko, toto rozhodnutie nie je na tebe,“ povedala mama. Neznášam, keď sa so mnou rozpráva týmto tónom. Neznášam to, pretože ho používa, keď má pravdu. „Je to na mne a na tvojom otcovi a ver mi, že je to pre nás veľmi ťažké. Ale musí to tak byť. A ty sa musíš snažiť pochopiť to.“

Chcela som jej protirečiť. Chcela som ju zastrašiť, dať jej ultimátum. No nedokázala som to. Nemohla som rozhodovať o tom, či sa rozvedú, alebo budú ďalej spolu žiť. Nemohla som nič povedať. A vtedy mama zafučala a bolo mi jasné, že sa už na tú tému nechce hádať tak ako ja.

„Ehm, čaute,“ ozval sa tichý hlas. Bol to Elliot, ktorý stál vo dverách. Prečo sa ukáže vždy, keď ho chcem najmenej vidieť? Rýchlo zaklopkal na stenu. „Prepáčte, že vyrušujem…“

Sam si vzdychol. „To je v pohode, kámo. Čo sa deje?“

Elliot na mňa hodil rýchly pohľad. „Len som ti priniesol ten AUX kábel, čo si mi včera večer požičal do auta. Napadlo mi, že ti ho hodím po ceste do školy.“ Položil kábel na stôl a začal cúvať preč. „Prepáčte, že som vyrušoval,“ znova sa ospravedlnil. Práve som hľadela na článok v novinách a zatínala zuby, keď som počula, ako otec zavolal na Elliota, ktorý už bol takmer vo dverách a v ruke sa mu hompáľali kľúče od auta. „Elliot, nevadilo by ti, keby si dnes zviezol Annabelle do školy?“

„Jasné, že nie.“ Elliot zmätene hľadel raz na mňa, raz na otca.

„Porozprávame sa o tom neskôr,“ povedal mi otec a snažil sa ma dotknúť, ale uhla som sa. Otočil sa k Elliotovi. „Vďaka, E. Vyzerá to, že máme jednu kávu z Electric Café navyše, ak máš chuť.“ A môj vlastný otec podal Elliotovi Apfelovi moje vlastné latte.

„Keď chodíš na týchto krásnych autách, mohol by si viac dbať na ich čistotu,“ podotkla som, keď som si prehodila jednu nohu v bielych džínsoch cez druhú a oprášila z oboch strán piesok. Elliotov otec vlastní obchod s veteránmi na Lincoln Boulevard, kam chodia všetci veľkí filmoví dizajnéri pri nakrúcaní historických filmov. Ak náhodou také, ako chcete, nemá, dokáže ho zohnať, aspoň tak to sám hovorí.

Práve sme s Elliotom prechádzali cez Lincoln Boulevard na ceste z Benátok do Santa Monicy, kde máme školu. Mala som odpornú náladu. Svet sa mi práve rúcal a stále som premýšľala nad tým, čo otec hovoril o tom, že budú s mamou „žiť oddelene“. Čo to v skutočnosti znamená? Znelo to dočasne. Ale predať dom? To znelo tak… definitívne. Vzdychla som si von oknom a Elliot mi nič neodpovedal, ďalej šoféroval a na tvári mal pokojný výraz. Nevedela som, prečo je taký pokojný, ale ja som sa cítila zle, tak som zamrmlala: „Milujem túto pesničku.“

„Takže tmavoružové?“ povedal Elliot a ja som okamžite oľutovala, že som k nemu chcela byť milá.

„Ešte raz spomeň moju spodnú bielizeň a rozbijem ti predné sklo bejzbalovou pálkou,“ povedala som pokojným hlasom a skontrolovala som si účes v zrkadle. „A pri takomto vzácnom BMW ťa to bude stáť majland.“

Elliot sa zasmial. „Čudné, ako sa zaujímaš o autá.“

„Prečo je to čudné?“ opýtala som sa a poprehadzovala si pár vecí v kabelke. Všetko malo svoje vlastné miesto.

„Pretože vaša rodina dáva všetkým autám na frak. Môj otec musel už niekoľkokrát vyzdvihnúť niektorého z tvojich rodičov na okraji cesty, keď im auto vypovedalo službu. Vravel, že nerozoznajú ani Mazdu od Mercedesu.“

„A čo tým chceš povedať?“

„Že nechápem, po kom si,“ poznamenal.

Mykla som plecom. „Autá sú krásne. Dokonalá zmes tvaru a funkčnosti, keď sa vyrobia správne, čo sa už, bohužiaľ, nestalo od osemdesiatych rokov.“

Elliotov otec má v obchode všetko od Volkswagenu Beetle zo šesťdesiatych rokov po hatchback Volvo zo sedemdesiateho druhého. A keď sa nejaký kus dlhšie nepredáva ako biely kabriolet, v ktorom sme práve sedeli, Elliot na ňom začal jazdiť. Vždy keď niekde zaparkoval, položil na „prístrojovku“ malý nápis NA PREDAJ. Ako napríklad pred školou alebo pred kaviarňou, v ktorej sa zastavil každé ráno po surfovaní.

„Počkaj sekundu! Tebe sa páči Paper Girl?“ opýtal sa ma, keď si uvedomil, čo som povedala na pieseň, ktorá vychádzala z reprákov, a výraz sa mu zmenil zo samoľúbeho na totálne prekvapený.

„Tebe. Sa páči Paper Girl?“ Jednu ruku mal na volante a druhú položenú na okne. Naklonil hlavu dolu a smerom ku mne, ako by to chcelo veľa úsilia niečomu takému uveriť.

„Aj mne sa môže páčiť Paper Girl,“ povedala som. „Ty nie si jediný na svete, kto to má dovolené. Nemusíš byť členom Slacker Anonymous, aby si mohol oceniť dobrú hudbu.“ Na východnom konci Lincoln Avenue sme prešli už okolo šiesteho obchodu so šiškami. Vždy to počítam. V L. A. je viac ošumelých obchodov so šiškami ako čerpacích staníc. Sam tvrdí, že sú to len zásterky pre obchody s drogami, ale čo on môže vedieť?

„Dnes je s tebou ťažká reč,“ poznamenal Elliot s pohľadom sústredeným na cestu.

„S tebou je ťažká reč vždy,“ vybafla som naňho.

Zastali sme vedľa ženy v nablýskanom čiernom Lexuse. O okno pri sedadle spolujazdca sa opierali labky bieleho klbka s čiernymi očami ako korálikmi a ružovým obojkom. Pes intenzívne hľadel na Elliota.

„Čo sa deje, Pupček?“ zahrkútal na mňa Elliot. Pupček je prezývka, ktorú mi dal, keď sme boli ešte malé deti, a naďalej ju používal, aby ma mohol týrať. „Čo si dostala deväťdesiatdeväť bodov zo sto?“

Zasmiala som sa. „Len pre zaujímavosť, aj ja mám svoje problémy. Moji rodičia sa možno rozvedú a chcú predať náš dom.“ Naklonila som sa k lemu svojich nohavíc. „A piesok v tvojom aute mi kazí outfit.“

„To je nepríjemné,“ povedal Elliot, keď zabočil na školské parkovisko. „Sam mi o tom včera večer povedal. Zbožňujem vašich rodičov. Sú mi rodičmi viac než… moji vlastní rodičia. A to platí aj o vašom dome.“

Elliot žil s otcom v byte blízko pri pláži. Nie je tam zle, ale chýba mu teplo domova, keďže ani jeden z nich nebýva často doma. Oveľa častejšie by ste Elliota našli v našej kuchyni, ako si robí raňajky, alebo hrá na bicích u nás v garáži. Alebo len leží na gauči v mojej izbe, samozrejme, bez pozvania, a keď je môj brat dlho v škole, rozpráva mi hlúpe príbehy a všade trúsi chrumky.

„To je všetko?“ opýtala som sa. „Nič iné mi nepovieš? Celé moje detstvo sa rúti do záhuby a ty mi povieš to je nepríjemné?“ Elliot zastal a otočil sa ku mne. Jeho sirupovohnedé oči sa vpili do mojich. „Život je občas ťažký, Pupček. Nielen tvoj, ale životy nás všetkých.“

„Och, prosím ťa,“ namietala som.

Tón jeho hlasu bol povýšený, akoby si zo mňa uťahoval, no zároveň v tom bol kus pravdy. Jeho rodičia sa rozviedli, keď bol malý, a jeho otec sa celý oddal svojmu obchodu. Aby s ním Elliot mohol tráviť aspoň nejaký čas, pracuje uňho pár hodín týždenne, zatiaľ čo jeho mama žije v nejakej komunite umelcov na Havaji. Moja mama tvrdí, že to je dôvod, prečo je taký vrtošivý. Život voči nemu nebol veľmi férový.

No v tej chvíli som nemala chuť myslieť na Elliotove problémy.

Mám svoje vlastné.

„To je jedno. Vďaka za zvezenie.“ Uhladila som si vlasy a položila ruku na dvere.

„Hej, Annabelle?“ povedal Elliot, no keď som sa otočila, nepozeral sa na mňa, ale nakláňal sa pod „prístrojovku“, aby si vzal mobil. „Ten piesok ťa nemusí trápiť. Ver mi.“ Chcela som sa otočiť späť, no vtedy povedal niečo, čo ma prinútilo zastať. „V týchto džínsoch sa nikto nebude pozerať, či je na nich piesok.“ Zdvihol pohľad a pozrel sa mi do očí. Elliot má taký pohľad, akoby sa usmieval, aj keď sa v skutočnosti neusmieva. Vyzerá to tak šibalsky. Používa ho na všetky ženské autority, čašníčky a dievčatá, ktoré sa mu páčia… a teraz ho použil na mňa.

Nechápala som, čo sa deje. Uťahoval si zo mňa? Elliot mi komplimenty nerobí. Berie mi jablko pri obede a kráča ďalej bez poďakovania. Požičia si moje knihy, lebo si nikdy žiadnu nekúpi, a nevráti mi ich, kým mu neukradnem kľúče od auta. No čím dlhšie sme v tom aute sedeli, tým viac som si uvedomovala, že si zo mňa neuťahuje. No potom sa jeho výraz zmenil na úškrn a už som tam viac nevydržala sedieť.

„Si hrozný,“ povedala som, vystúpila a zabuchla za sebou dvere. Kráčala som vpred a neobzrela sa.

Table of Contents

1 Inštinktívna reakcia

2 Dobrá káva