SHERLOCK HOLMES

Veľká kniha poviedok

Preložili

Vladislav Gális, Marína Gálisová,

Diana Ghaniová, Matúš Kyčina, Alena Redlingerová

THE BIG BOOK OF SHERLOCK HOLMES

Introduction and compilation copyright © 2015 by Otto Penzler

Translation © 2017 by Vladislav Gális, Marína Gálisová, Diana Ghaniová,

Matúš Kyčina, Alena Redlingerová

Poetry translation © 2017 by Jana Kantorová-Báliková

Illustrations and cover design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5098-7

ÚVOD

OTTO PENZLER

Zhruba pred sto rokmi patril Sherlock Holmes k trom najslávnejším ľuďom v dejinách – spolu s Ježišom Kristom a Houdinim. Niektorí namietajú, že ide o fiktívnu postavu, ale to je, samozrejme, absurdné. Každý školák predsa vie, ako Sherlock Holmes vyzerá, čím sa živí, a väčšina dokáže vymenovať jeho povahové zvláštnosti.

Vysokého štíhleho muža s orlím nosom v haveloku a čiapke s dvoma šiltmi poznajú aj v najodľahlejších kútoch sveta. Okrem skvelých príbehov o dobrodružstvách, ktoré zaznamenal jeho priateľ, spolubývajúci a kronikár doktor John H. Watson (s pomocou svojho literárneho agenta sira Arthura Conana Doyla), Holmesa stvárnili na divadelnom javisku, v televízii, v rozhlase a nespočetných filmoch. Slávni autori, amatérski spisovatelia aj vedci o ňom napísali viac než dvadsaťpäťtisíc kníh, poviedok a článkov.

Táto zbierka paródií a pastišov je dosiaľ najrozsiahlejšia. Obsahuje seriózne pastiše z pera vážených spisovateľov, rovnako dobré poviedky od menej exaltovaných holmesológov a zopár naozaj príšerných paródií, ktoré sú zaujímavé iba z historického hľadiska, čitateľ z nich nebude mať veľké potešenie. Našťastie sú milosrdne krátke.

Z pochopiteľných dôvodov som čerpal z diel iných autorov. Predovšetkým z azda najskvelejšej antológie svojho druhu: The Misadventures of Sherlock Holmes (1944), ktorú zostavil brilantný priekopník Ellery Queen; jeho najlepšie zbierky – 101 Years’ Entertainment: The Great Detective Stories 1841 – 1941 (1941), To the Queen’s Taste (1946), The Female of the Species (1943) a ďalšie – sa stali základnými kameňmi detektívnej literatúry.

Ďalší vedci a nadšenci, ktorí zhromaždili vo svojich knihách množstvo cenného a zaujímavého materiálu, sú: Robert Adey, Richard Lancelyn Green, Charles Press, Marvin Kaye a Mike Ashley.

Vedený hlbokou náklonnosťou k Holmesovi, po vyše päťdesiatich rokoch čítania, zaradil som do tohto objemného zväzku aj poviedky, ktoré dosiaľ nevyšli v žiadnej knihe venovanej veľkému detektívovi. Hoci sa úplne nestotožňujem s Watsonovým hodnotením, že Holmes je „najlepší a najmúdrejší človek, akého som poznal“ – také slová si šetrím pre hŕstku najbližších priateľov –, priznám sa, že mi bol po väčšinu života verným a spoľahlivým spoločníkom.

Sherlock (pôvodne sa mal volať Sherrinford) sa narodil šiesteho januára 1854 v rodinnej usadlosti Mycroft (tak sa volal jeho starší brat) v North Ridingu v Yorkshire. Svoj prvý prípad (neskôr dostal názov Gloria Scottová) vyriešil už ako dvadsaťročný študent Oxfordu. Po promócii sa stal prvým detektívom-poradcom na svete a toto povolanie vykonával dvadsaťtri rokov.

V januári 1881 hľadal spolubývajúceho do nového bytu na Baker Street 221B a priateľ ho zoznámil s doktorom Johnom H. Watsonom. Skôr ako sa páni dohodli na spoločnom bývaní, navzájom sa oboznámili so svojimi nedostatkami. Holmes povedal: „Občas upadám do vrtochov a niekoľko dní vôbec neotvorím ústa.“ Na dôvažok fajčí lacný tabak a robí pokusy s odporne zapáchajúcimi chemikáliami. Iba na náklonnosť ku kokaínu akosi pozabudol. A hoci bojazlivo spomenul, že hrá na husliach, keď medituje, neskôr sa prejaví ako ozajstný virtuóz, keď príjemnými melódiami upokojuje podráždené nervy spolubývajúceho. Watson sa priznal, že chová šteňa buldoga, zle znáša hádky, lebo má otrasené nervy, vstáva „v najnemožnejších hodinách“ a je „nesmierne lenivý“. „Keď som zdravý, mám ešte množstvo nedostatkov,“ dodal, „ale toto sú teraz hlavné“. Napokon sa spriatelili a Watson zaznamenával skutky svojho slávneho spolubývajúceho, ktorého to často hnevalo, lebo neznášal melodramatické senzačné príbehy. Bol presvedčený, že ak o niečom treba informovať verejnosť, mali by to byť jednoduché úvahy založené na chladnej logike a dedukčnom myslení.

Holmes má okrem vynikajúcich dedukčných schopností aj obrovský intelekt. Má rozsiahle vedomosti z anatómie, chémie, matematiky, britského práva a senzačnej literatúry, no ako sám priznáva, nevyzná sa v astronómii, filozofii a politike. Publikoval množstvo významných traktátov na rôzne témy: O rozdielnosti popolov z rôznych druhov tabaku, O vplyve povolania na tvar ruky, O polyfónnych motetách Orlanda di Lassa, Štúdia o chaldejských koreňoch starovekej cornwallčiny a opus magnum: Praktická príručka o včelárstve vrátane postrehov súvisiacich s oddelením kráľovnej. Štvorzväzkové dielo Všetko o detektívnom umení dosiaľ nevyšlo. Keď Holmes potrebuje informácie, ktoré nedrží v hlave, siahne do malej knižnice dôsledne vybraných diel a celkom obyčajných kníh. Záleží mu iba na faktoch, čo mu pomôžu pri práci, všetky ostatné považuje za nadbytočné, a preto ich ignoruje.

Svoju teóriu vysvetlil takto: „Podľa môjho úsudku je ľudský mozog vlastne ako prázdna manzardka a človek si ju musí zaplniť takým nábytkom, aký si vyberie. Blázon si do nej naberie všemožné haraburdie, ktoré len môže pozháňať, takže vedomosti, z ktorých by mohol mať osoh, zatarasí alebo v najlepšom prípade pozakladá množstvom iných vecí a k vedomostiam sa ťažko dostane … Chybou je nazdávať sa, že tá izbička má elastické steny a že sa môže rozpínať do hocakého priestoru. Verte tomu, raz príde čas, že keď si človek pridá vedomosti, zabudne niečo z toho, čo vedel prv.“

Holmesovu výnimočnú inteligenciu doplňuje atletická postava. Meria meter osemdesiat, ale zdá sa vyšší, lebo je veľmi chudý. Úzky zahnutý nos a bystré prenikavé oči mu dodávajú vzhľad jastraba. Neraz prekvapil Watsona svojou silou a čulosťou; je skvelý boxer, šermuje palicou aj mečom. Silu využil pri stretnutí so svojím úhlavným nepriateľom „Napoleonom zločinu“ profesorom Jamesom Moriartym pri Reichenbašských vodopádoch vo Švajčiarsku. V zápale bitky sa obidvaja zrútili z útesu a vyhlásili ich za mŕtvych. Celé Anglicko smútilo nad odchodom veľkého ochrancu zákona, no v roku 1894, teda o tri roky, sa Holmes vrátil. Nezabil sa pri páde do priepasti, ale využil príležitosť prekabátiť svojich nepriateľov z podsvetia. Vydávajúc sa za nórskeho cestovateľa Sigersona, precestoval svet vrátane New Jersey, kde údajne prežil románik s Irene Adlerovou (tá navždy zostala Holmesovou femme fatale), a Tibetu, kde ho dalajláma zasvätil do tajomstva dlhovekosti.

V roku 1903 po smrti slečny Adlerovej (slávnej a krásnej opernej speváčky, s ktorou sa Holmes prvý raz stretol v Škandále v Čechách), odišiel so svojou staručkou gazdinou pani Marthou Hudsonovou na juh do Sussex Downs a venoval sa chovu včiel. Nakrátko sa znova objavil tesne pred prvou svetovou vojnou, odvtedy však viedol pokojný život.

Holmes prežil účastníkov svojich dobrodružstiev. Okrem Mycrofta, Watsona, Moriartyho, Irene Adlerovej a pani Hudsonovej patrí k najznámejším postavám jeho príbehov Billy, ktorý občas uvádza návštevníkov na Baker Street 221B, Mary Morstanová, neskôr pani Watsonová, uličníci na čele s Wigginsom, ktorí Holmesovi za pár drobných zháňajú informácie, neschopný inšpektor Lestrade zo Scotland Yardu, o čosi schopnejší inšpektor Stanley Hopkins, inšpektor Gregson, podľa Holmesa najinteligentnejší muž Scotland Yardu, a plukovník Sebastian Moran, „druhý najnebezpečnejší človek v Londýne“.

Prvý príbeh o Sherlockovi Holmesovi Štúdia v červenom (A Study in Scarlet) vyšiel v časopise Beeton’s Christmas Annual pred Vianocami 1887 a o rok nato v knižnej podobe vo vydavateľstve Ward, Lock & Company; v americkom vydavateľstve Lippincott & Company vyšiel v roku 1890. Holmesa požiadajú, aby pomohol Scotland Yardu s „nepeknou vecou, ktorá sa odohrala v Lauriston Gardens 3“. Zavraždili Američana Enocha J. Drebbera a ľudia zo Scotland Yardu majú iba jedinú stopu: slovo RACHE napísané krvou na stene. Sú presvedčení, že ide o nedokončené ženské meno Rachel, ale Holmes ich upozorní, že to slovo v nemčine znamená pomsta. Zakrátko nájdu zavraždeného aj Drebberovho osobného tajomníka Stangersona a neďaleko mŕtvoly je krvou napísané to isté slovo. Dlhá prostredná časť románu venovaná mormónom ponúka nezvyčajný pohľad do minulosti.

Podpis štyroch (The Sign of Four) vyšlo súčasne v anglickom a americkom vydaní Lippincott’s Magazine vo februári 1890. Spencer Blackett ho vydal v knižnej podobe v tom istom roku a P. F. Collier v Amerike v roku 1891. Do bytu na Baker Street 221B prichádza s prosbou o pomoc Mary Morstanová; pekná mladá dáma očarí Watsona, ten sa s ňou nakoniec ožení. Pátra po svojom otcovi, kapitánovi indickej armády, pred desiatimi rokmi sa záhadne stratil a odvtedy o ňom nikto nepočul. Štyri roky po jeho zmiznutí dostala slečna Morstanová anonymný dar, nádhernú obrovskú perlu, a odvtedy jej každý rok príde ďalšia. Holmes a Watson ju odprevadia na schôdzku s Thaddeusom Sholtom, dvojčaťom Bartholomewa Sholta a synom majora, ktorý bol jediným priateľom kapitána Morstana v Londýne. Holmes sa podujme vypátrať rozprávkový poklad a čoskoro má do činenia s čudným Jonathanom Smallom a malým Tongom.

Škandál v Čechách (A Scandal in Bohemia) vyšiel v The Strand Magazine v júli 1891 a o rok aj v zbierke Dobrodružstvá Sherlocka Holmesa (The Adventures of Sherlock Holmes). Je to prvá poviedka, kde je Holmesovou protivníčkou dáma a detektív nerieši žiadny zločin. Český kráľ sa zaplietol s krásnou Irene Adlerovou, ktorá mu pohrozí medzinárodným škandálom, lebo ju chce opustiť a oženiť sa s urodzenou dámou. Holmes má za úlohu získať istú kompromitujúcu fotografiu, skôr ako ju niekto pošle rodičom budúcej nevesty. Irene ho však prekabáti a Holmes ju za to nikdy neprestane milovať.

V románe Pes baskervillský (The Hound of the Baskervilles) z roku 1902 nájdu mŕtveho sira Charlesa Baskervilla z Baskervillského zámku v Dartmoore v Devone. Na mieste činu neobjavia nijaké známky násilia, iba tvár sira Charlesa je neuveriteľne znetvorená hrôzou. Doktor James Mortimer požiada Holmesa o pomoc v snahe zachrániť mladého dediča, sira Henryho Baskervilla. Watson sa vydá do pochmúrnych slatín, aby strážil sira Henryho, ale krásna sestra miestneho prírodovedca Beryl Stapletonová ho dôrazne varuje, nech sa vráti do Londýna, pretože počula hrôzostrašný ston na okraji veľkého Grimpenského močiara a podľa nej išlo o legendárneho psa baskervillského, ktorý zavýja na svoju korisť.

Pôvodných príbehov o Holmesovi je šesťdesiat, no najmenej stokrát viac ich napísali iní autori. Dokonca aj Conan Doyle napísal paródiu, zaradenú do tejto zbierky.

Holmes je aj v súčasnosti multimediálna superstar, v dvoch úspešných filmoch ho stvárnil Robert Downey jr., v televíznom seriáli BBC Sherlock Benedict Cumberbatch; v mimoriadne populárnom seriáli CBS Elementary (v českom preklade Jak prosté) hrá Johnny Lee Miller Holmesa a Lucy Liu doktorku Watsonovú.

Aj keď veľkého detektíva milovali na celom svete, našli sa aj odporcovia a na ich čele nestál nik iný ako sám Doyle. Veril, že musí písať významnejšie knihy, a keďže Holmesa už nemohol vystáť, zhodil ho z útesu na okraji Reichenbašských vodopádov aj so zloduchom profesorom Moriartym.

Táto zbierka obsahuje Doylovo rozprávanie o smrti Sherlocka Holmesa s úvodnou poznámkou redaktora časopisu, v ktorom vyšlo prvýkrát. Pod názvom Conan Doyle rozpráva pravdivý príbeh Sherlocka Holmesa vyšlo 15. decembra 1900 v Tit-Bits, neskôr aj s názvom Veľkolepá smrť či Conan Doyle rozpráva pravdivý príbeh o konci Sherlocka Holmesa. Našťastie, ako vieme, Doyle napokon podľahol tlaku čitateľskej verejnosti, vzkriesil veľkého detektíva a napísal o ňom ďalšie dva romány a tridsaťšesť poviedok.

CONAN DOYLE ROZPRÁVA PRAVDIVÝ

PRÍBEH O KONCI SHERLOCKA HOLMESA

Nie je ľahké urobiť rozhovor s doktorom Conanom Doylom, otcom Sherlocka Holmesa. Doktor Doyle rázne odmieta poskytovať rozhovory, aj keď nechová osobnú antipatiu k tomu, kto kladie otázky. Vzhľadom na dlhotrvajúci priateľský vzťah s firmou George Newnes Ltd., vydávajúcou populárny časopis Strand Magazine, na ktorého stránkach Sherlock Holmes žil, pohyboval sa a existoval, doktor Doyle napokon prekonal odpor k rozhovorom a súhlasil, že napíše nasledujúce riadky, ktoré bezpochyby vzbudia záujem jeho obdivovateľov na celom svete.

Tit-Bits, 15. decembra 1900

Skôr než vám porozprávam o smrti Sherlocka Holmesa a ako k nej došlo, azda by stálo za to pripomenúť okolnosti jeho zrodu. Prvý raz sa objavil, ako si isto pamätáte, v mojej knihe Štúdia v červenom. K postave detektíva ma inšpiroval profesor, pod ktorým som pracoval v Edinburghu, a čiastočne aj detektív Edgara Allana Poea, koniec koncov, ten sa stal predobrazom všetkých ďalších detektívov v literatúre.

Pri vykreslení postavy detektíva môže autor použiť iba jednu-dve vlastnosti a musí sa k nim ustavične vracať, lebo každý detektív by sa mal viac či menej podobať na ostatných. Tvorba takej postavy nevyžaduje mimoriadnu originálnosť, jediná originálnosť, ktorú autor môže dostať do príbehu o detektívovi, je dať mu originálne zápletky a hlavolamy na riešenie, lebo v jeho výbave nesmie chýbať bystrá myseľ, aby pochopil fakty a ich vzájomné súvislosti.

Keď som prvý raz pomyslel na detektíva – bolo to približne v roku 1886 –, čítal som detektívne príbehy, ktoré sa mi zdali, mierne povedané, plné nezmyslov, lebo autori sa pri riešení záhad vždy spoliehali na náhodu. Považoval som to za neférový spôsob hry, veď detektív by sa mal predovšetkým spoliehať na svoj rozum, nie na náhodné okolnosti, aké sa v reálnom živote vyskytujú zriedka. V tom období som sa necítil práve najlepšie, a keďže som málo pracoval, mal som dosť času na čítanie, prečítal som vtedy asi pol tucta detektívok vo francúzštine aj v angličtine, no všetky ma naplnili nespokojnosťou a neodbytným pocitom, že mohli byť oveľa zaujímavejšie, keby v nich autor ukázal, že detektív si zaslúžil víťazstvo nad zločincom alebo záhadou, ktorú mal vyriešiť.

Začal som teda rozmýšľať – keby môj starý profesor z Edinburghu bol na mieste jedného z tých detektívov, isto by postupoval od následku k príčine, rovnako logicky ako pri diagnostikovaní choroby, nespoliehal by sa na niečo, čo získal šťastnou náhodou, ako som už spomenul, v skutočnom živote sa to nestáva.

A tak som začal, iba pre zábavu, konštruovať príbeh a svojmu detektívovi som dal vedecký systém, na základe ktorého vyriešil všetky záhady. Intelektuálne to už urobil Edgar Allan Poe s M. Dupinom, ale Holmes sa od Dupina odlišoval obrovským fondom exaktných vedomostí, z ktorých mohol čerpať, keďže mal vedecké vzdelanie. Tým chcem povedať, že pri pohľade na niečiu ruku vedel určiť zamestnanie dotyčného, rovnako ako vedel z nohavíc vydedukovať jeho charakter. Bol praktický a systematický, jeho úspechy pri odhaľovaní zločinov nemali byť dielom šťasteny, ale jeho vlastných schopností.

S touto myšlienkou v hlave som sa pustil do písania a vznikla Štúdia v červenom, ktorá vyšla v Beeton’s Christmas Annual v roku 1887. Vtedy sa zrodil Sherlock, no nevzbudil veľkú pozornosť, nikto ho nepokladal za výnimočného. O tri roky ma požiadali o príspevok do Lippincott’s Magazine – ako viete, v každom čísle uverejňuje novú poviedku. Nevedel som, o čom písať, a zrazu mi zišlo na um: Prečo neskúsiť toho istého chlapíka? To som aj urobil a výsledkom bol Podlpis štyroch. Hoci kritiky boli priaznivé, myslím, že ani vtedy Sherlock nezaujal svojou výnimočnosťou.

Približne v tom čase som začal uvažovať o poviedkach do časopisov. Nazdával som sa, že je chyba uverejňovať príbehy na pokračovanie, lebo tí, ktorí nečítali príbeh od začiatku, nebudú, prirodzene, kupovať periodikum, ak v ňom veľa strán zaberá príbeh, ktorý ich neupúta.

Vtedy mi napadlo, že keby človek napísal sériu bez toho, aby vyzerala ako séria – mám na mysli sériu, kde každá časť predstavuje ucelený príbeh, no navzájom sú spojené hlavnými postavami –, mohol by vzbudiť záujem, aký bežný príbeh na pokračovanie nikdy nevyvolá. V tomto smere som bol priekopníkom, a myslím, že si smiem pripísať zásluhu o vytvorenie metódy, ktorú odvtedy s nemalým úspechom využili mnohí autori.

Zhruba v tom istom čase začal vychádzať časopis The Strand Magazine, a tak som si položil otázku: Prečo neuskutočniť svoju myšlienku a nenapísať sériu poviedok o Sherlockovi Holmesovi? Jeho duševné pochody som už poznal. Pracoval som vtedy na Wimpole Street ako lekár špecialista, a kým som čakal na pacientov, začal som si krátiť čas písaním. Napísal som tri poviedky, ktoré neskôr vyšli v knihe Dobrodružstvá Sherlocka Holmesa. Poslal som ich do časopisu The Strand Magazine. Redaktorovi sa zapáčili, zdalo sa dokonca, že je nimi nadšený, a pýtal ďalšie. A potom ďalšie a ďalšie, až kým ich nebolo dvanásť. Tých dvanásť poviedok tvorí zbierku Dobrodružstvá Sherlocka Holmesa. Keď som poviedky dopísal, bol som odhodlaný ukončiť činnosť Sherlocka Holmesa.

No opäť ma požiadali o ďalšie. Inštinktívne som bol proti tomu, lebo zastávam názor, že je lepšie dať verejnosti menej ako viac, aby som ľudí nezačal nudiť. Okrem toho, moju myseľ už zamestnávali iné témy. Ibaže som sa ocitol pod tlakom popularity Sherlocka Holmesa a úspechu nových poviedok so spoločným menovateľom, a tak som mu napokon podľahol a súhlasil som, že budem ďalej písať o Sherlockovi. Napísal som ešte dvanásť poviedok, ktoré som nazval Spomienky Sherlocka Holmesa.

Keď som ich dokončil, bol som pevne rozhodnutý nepokračovať, zdalo sa mi nerozumné napísať ďalšie príbehy o Holmesovi. Bol som vtedy mladý muž a mladý spisovateľ, uvedomoval som si, že za neúspechom spisovateľa stojí vždy nátlak a snaha vtisnúť ho do určitých koľají. Verejnosť dostane svoje, ale žiada viac, čím ho núti pokračovať, až kým nestratí svoju sviežosť. Potom sa verejnosť obráti a povie: „Má v hlave iba jednu myšlienku, píše stále ten istý príbeh.“ Výsledkom je zdrvený človek, lebo medzičasom už pravdepodobne stratil schopnosť prispôsobiť sa novým pracovným podmienkam. Prečo by sa mal človek dať ovplyvniť a nepísať o tom, čo ho zaujíma? Kým ma Holmes zaujímal, písal som o ňom, bolo zábavné sledovať, ako rieši nové hádanky, ale po dvadsiatich šiestich poviedkach, pričom každá obsahovala inú zápletku, ma začalo unavovať vymýšľanie ďalších – a ak to unavovalo mňa, bol som presvedčený, že príbehy strácajú svoju sviežosť aj pre ostatných.

Vedel som, že som vytvoril lepšie diela v iných oblastiach literatúry, napríklad Biela kompánia má podľa mojej mienky väčšiu cenu ako sto poviedok o Sherlockovi Holmesovi. No keďže práve poviedky o Sherlockovi Holmesovi boli vtedy obľúbenejšie, pomaly som sa stával známym ako autor Sherlocka Holmesa, a nie Bielej kompánie. Moja menej významná práca zatieňovala tú dôležitejšiu.

Preto som bol odhodlaný skončiť s poviedkami, a keď som dospel k rozhodnutiu, nevidel som lepší spôsob, ako skoncovať nielen s poviedkami, ale aj s ich hlavnou postavou. Bol som práve vo Švajčiarsku, kde som mal prednášať, keď som rozmýšľal o poslednom príbehu. Vybral som sa na pešiu túru a prišiel som k vodopádu. Napadlo mi, že keby človek chcel zomrieť naozaj veľkolepou smrťou, toto romantické miesto je na to ako stvorené.

Nápad stíhal nápad, až som Holmesa priviedol k vodopádu, kde ho čakala smrť.

Nuž, a tak sa stalo, že som Holmesa zabil. No keď som to urobil, prekvapil ma záujem, ktorý ľudia prejavovali o jeho osud. Nikdy mi nenapadlo, že si budú natoľko brať k srdcu jeho smrť. Dostal som listy z celého sveta od rozhnevaných čitateľov. Spomínam si na jeden od dámy, ktorú som nepoznal, „vy beštia,“ napísala v úvode.

Odvtedy som ani na okamih neľutoval, že som Sherlocka zabil. To však neznamená, že o ňom zase nenapíšem, ak budem chcieť, len preto, že je mŕtvy, lebo po ňom zostalo množstvo písomností, nehovoriac o spomienkach jeho životopisca.

Mojou hlavnou výhradou voči detektívkam je skutočnosť, že využívajú iba časť autorovej predstavivosti pri tvorbe zápletky a neposkytujú dosť priestoru na vykreslenie postáv.

Za najlepšie literárne dielo považujem to, ktoré po prečítaní robí čitateľa lepším. Nikto predsa nebude lepší – v tom najvyššom zmysle slova – preto, že prečítal Sherlocka Holmesa, aj keď možno strávil niekoľko príjemných hodín. Podľa mňa nejde o povznášajúce dielo, žiadna detektívka nemôže byť taká, nehovoriac o tom, že riešenie kriminálnych prípadov je dosť lacný spôsob, ako vzbudiť záujem čitateľa.

Z tohto dôvodu by nebolo správne, keby som na začiatku svojej kariéry venoval priveľa pozornosti postave Sherlocka Holmesa. Keby som o ňom neprestal písať, bol by som už celkom vyčerpaný, publikum by isto stratilo trpezlivosť, a čo je najdôležitejšie, nevznikli by romány Rodney Stone, Brigadier Gérard, Listy Starka Monroa, Utečenci a mnohé iné, ktoré sa zaoberajú životom z rôznych hľadísk, a viaceré dokonca vyjadrujú moje vlastné názory, na rozdiel od Sherlocka Holmesa.

Jeden fakt v súvislosti s Holmesom bude možno zaujímať tých, ktorí sledovali jeho kariéru od začiatku, pokiaľ viem, dosiaľ naň nikto neupozornil. Keď sa človek venuje kriminálnym témam, má prirodzený sklon udržiavať zločin v pozadí. V takmer polovici príbehov o Sherlockovi Holmesovi však nijaký zločin spáchaný nebol, aspoň nie z prísne právnického hľadiska. Človek počul veľa o zločine a zločincovi, no čitateľ sa cítil podvedený. Isteže, nemohol som takto blufovať zakaždým, z času na čas som mu musel dať zločin, a zavše to musel byť zločin zvlášť ohavný.

Moja predstava o Sherlockovi Holmesovi – ako som ho videl vo svojej fantázii – sa veľmi líši od podoby, ktorú vytvoril pán Paget v časopise The Strand Magazine. Napriek tomu som s jeho ilustráciami spokojný a chápem vlastnosti, ktorými obdaroval postavu Holmesa, dokonca som pripravený prijať ho v podobe, v akej ho nakreslil pán Paget. Napriek tomu si ho stále predstavujem s výraznejším nosom a tvárou jastraba, ako muža, ktorý sa väčšmi približuje typu amerického Indiána než ten, ktorého vytvoril umelec, ale ako som povedal, s ilustráciami pána Pageta som veľmi spokojný.

MAJSTER

ARTHUR CONAN DOYLE

Edinburská univerzita usporiadala v dňoch 19. – 21. novembra 1896 dobročinnú akciu s cieľom získať peniaze na stavbu športového pavilónu. Pod hlavičkou dobročinného bazára sa konali výstavy, koncerty, divadelné predstavenia, na ktorých sa od študentov a širokej verejnosti vybralo zhruba tritisíc libier, o podstatnú časť tejto sumy sa zaslúžilo mimoriadne vydanie univerzitného časopisu The Student. Do čísla venovaného bazáru prispeli najpopulárnejší súčasní britskí spisovatelia ako Robert Barr, James M. Barrie, Walter Besant, Israel Zangwill a Arthur Conan Doyle.

Doyla požiadali o príbeh Sherlocka Holmesa. Vzhľadom na to, že Doyle už svojho detektíva zabil, keď ho zhodil z Reichenbašských vodopádov vo Švajčiarsku spolu s jeho úhlavným nepriateľom profesorom Moriartym, všetci v napätí čakali, či ho v tomto príspevku vzkriesi. Neurobil to, namiesto toho napísal túto milú sebaparódiu. O mimoriadne vydanie časopisu The Student bol taký záujem, najmä vďaka Sherlockovi Holmesovi, ktorý sa v ňom objavil po trojročnej prestávke, že skoro okamžite museli urobiť dotlač.

Poviedka Dobročinný bazár vyšla prvýkrát v časopise The Student 20. novembra 1896. V knižnej podobe vyšla v súkromnom náklade sto výtlačkov A. G. Macdonella (London: Athaeneum Press, 1934) ako darček pre účastníkov prvej spoločnej večere newyorského klubu Baker Street Irregulars.

Dobročinný bazár

Arthur Conan Doyle

„Na vašom mieste by som to urobil,“ povedal Sherlock Holmes.

Zháčil som sa, lebo môj priateľ práve raňajkoval a sústredil pozornosť na noviny, opreté o kanvicu s kávou. Pozrel som sa naňho a zistil som, že na mňa upiera oči, v ktorých sa zračí sčasti pobavený, sčasti spýtavý výraz, aký máva vždy, keď sa nazdáva, že opäť na čosi prišiel.

„Čo by som mal urobiť?“ spýtal som sa.

Usmial sa, zobral z rímsy nad kozubom svoju perzskú papučku, nabral z nej toľko jemne rezaného tabaku, koľko sa zmestilo do starej hlinenej fajky, a zapálil si, ako mal vo zvyku po každých raňajkách.

„Tá otázka je pre vás charakteristická, milý Watson,“ riekol. „Isto sa neurazíte, keď pripomeniem, že ak som si niekedy získal reputáciu bystrosťou, bolo to vďaka obdivuhodnému náprotivku, ktorý som našiel vo vás. Vari som nepočul o debutantkách trvajúcich na prostom zovňajšku svojich gardedám? Vidím v tom istú analógiu.“

Po dlhom spolužití v byte na Baker Street sa medzi nami vyvinul vzťah do takej miery dôverný, že si môžeme všeličo povedať bez urážky. A predsa musím pripustiť, že ma jeho poznámka podráždila.

„Možno som málo chápavý,“ odvetil som, „ale priznám sa, že mi nie je jasné, ako sa vám podarilo zistiť, že ma... že ma...“

„... požiadali, aby ste pomohli Edinburskej univerzite s bazárom.“

„Presne. Ten list prišiel len teraz, ešte som sa s vami nestihol rozprávať.“

„Napriek tomu si trúfam povedať,“ pokračoval Holmes, oprel sa pohodlne dozadu a spojil prsty do striešky, „že cieľom bazára je získať peniaze na rozšírenie univerzitného kriketového ihriska.“

Zahľadel som sa na Holmesa v takom úžase, až sa roztriasol od tichého smiechu.

„Milý Watson, musím uznať, že ste vskutku skvelý človek. Nikdy nie ste blazeovaný. Okamžite reagujete na každý vonkajší podnet. Vaše mentálne procesy sú azda trochu spomalené, ale nikdy nie skryté. Pri raňajkách som zistil, že ste ľahšie čitateľný než úvodník v Times, čo mám pred sebou.“

„Rád by som vedel, ako ste dospeli k týmto záverom,“ povedal som.

„Obávam sa, že dobromyseľná ochota vysvetľovať mi vážne poškodila povesť,“ začal Holmes. „No v tomto prípade sa moje úvahy zakladajú na faktoch, čo priam bijú do očí, takže si nemôžem pripísať nijakú zásluhu. Vošli ste do izby zamyslený, tvárili ste sa ako človek, ktorý o niečom debatuje sám so sebou. V ruke ste držali list. Včera večer ste sa odobrali do spálne vo výbornej nálade, z čoho vyplýva, že zmenu spôsobil práve ten list.“

„To je predsa jasné.“

„Isteže, všetko je jasné, keď poznáte vysvetlenie. Prirodzene, v duchu som sa pýtal, čo asi obsahuje list, ktorý vám zmenil náladu. Keď ste vošli, držali ste obálku rubom ku mne, a ja som na nej zbadal rovnaký predmet podobný štítu, aký som videl na vašej starej kriketovej čiapke z čias štúdií. Vtedy mi svitlo, že žiadosť prišla z Edinburskej univerzity – alebo z klubu spojeného s univerzitou. Pristúpili ste k stolu, položili list vedľa svojho taniera, tentoraz lícom nahor, nato ste prešli k rímse nad kozubom a zahľadeli ste sa na zarámovanú fotografiu, čo stojí na ľavom konci.“

Žasol som nad presnosťou, s akou sledoval moje pohyby. „A ďalej?“ spýtal som sa.

„Začal som si teda všímať adresu, a usúdil som, aj na vzdialenosť takmer dvoch metrov, že ide o neoficiálny list. K tomu som dospel na základe slovka doktor pred vaším menom, lebo ako bakalár medicíny na ten titul nemáte nárok. Viem, že univerzitní úradníci si potrpia na správne používanie titulov, preto som si bol istý, že ide o neoficiálny list. Keď ste sa vrátili k stolu a obrátili obálku, zazrel som, že obsahuje hárok potlačeného papiera, a vtedy mi prvý raz zišlo na um, či nejde o bazár. Najprv som zvažoval možnosť politického letáka, to sa mi však zdalo nepravdepodobné vzhľadom na súčasnú stagnujúcu politickú situáciu.

Keď ste sa vrátili k stolu, výraz na vašej tvári sa nezmenil, čo znamenalo, že pohľad na fotografiu neovplyvnil prúd vašich myšlienok. Bolo teda potrebné preskúmať spomínaný predmet. Obrátil som pozornosť na fotografiu, a hneď som si všimol, že ste na nej vy sám ako člen Edinburskej univerzitnej jedenástky pred pavilónom a kriketovým ihriskom. Z nepatrných skúseností s kriketovými klubmi viem, že sú zaťažené dlhmi azda najväčšmi na svete okrem kostolov a kavaleristických insígnií. A keď som videl, ako ste po návrate k stolu zobrali ceruzku a začali kresliť na obálku akési čiary, nadobudol som presvedčenie, že sa pokúšate znázorniť zlepšenia, na ktoré by mohol prispieť bazár. Keďže sa vám na tvári zračila nerozhodnosť, vyrušil som vás radou, že by ste mali pomôcť dobrej veci.“

Nezdržal som sa úsmevu nad neuveriteľne jednoduchým vysvetlením.

„Isteže, bolo to rovnako ľahké ako možné,“ utrúsil som.

Moja poznámka ho zjavne podráždila.

„Dovolím si dodať,“ povedal, „že pomoc, o ktorú vás požiadali, spočívala v napísaní príspevku do ich časopisu, a že ste sa už rozhodli písať práve o tejto príhode.“

„Ale ako...!“ zvolal som.

„Je to rovnako ľahké ako možné,“ odvetil Holmes, „riešenie prenechám vašej vynachádzavosti. No teraz, ak dovolíte,“ dodal a zdvihol noviny, „rád by som dočítal veľmi zaujímavý článok o stromoch v Cremone a príčinách výnimočnosti ich dreva vo výrobe huslí. Je to jeden z tých malých problémov, čo zavše priťahujú moju pozornosť.“

ARTHUR CONAN DOYLE

Domček pre bábiky, navrhnutý a postavený pre kráľovnú Mary, manželku Juraja V., patril k najpozoruhodnejším anglickým artefaktom zo začiatku dvadsiateho storočia. Vznikol ako dar ľudu pre kráľovnú Mary a slúžil ako historický dôkaz života kráľovskej rodiny v tom období v Anglicku.

Okrem nábytku a ďalšieho zariadenia zhotoveného v mierke 1 : 12 obsahuje takmer meter vysoká stavba rôzne predmety, ktoré skutočne fungujú, napríklad brokovnicu možno nabiť a dá sa z nej vystreliť, záchody splachujú, svetlá sa zapaľujú šťuknutím vypínača. V garáži stojí šesť automobilov, medzi nimi Daimler a Rolls-Royce. V domčeku je aj obdivuhodné množstvo originálnych umeleckých diel – spolu sedemstopäťdesiat.

Najpozoruhodnejšia je však bohatá knižnica miniatúrnych knižiek, každá bola napísaná osobitne pre ňu. Do projektu vtedy prispeli: Rudyard Kipling (napísal sedem básní s vlastnými ilustráciami), James M. Barrie, Aldous Huxley, John Buchan, M. R. James (napísal duchársky príbeh o domčeku pre bábiky, kde straší), Thomas Hardy, W. Somerset Maugham a Arthur Conan Doyle, ktorý napísal rozkošnú paródiu na Holmesa a Watsona.

Domček pre bábiky je vystavený na hrade Windsor.

Poviedka Ako sa Watson naučil Holmesov trik vyšla knižne v dvojzväzkovej zbierke The Book of the Queen’s Dolls’ House, ktorú zostavili A. C. Benson, sir Lawrence Weaver a E. V. Lucas (London: Methuen, 1924), v obmedzenom náklade tisícpäťsto výtlačkov.

Ako sa watson naučil holmesov trik

Arthur Conan Doyle

Watson uprene pozoroval svojho spoločníka od chvíle, ako si sadol k raňajkám. Holmes náhodou zdvihol zrak a zachytil Watsonov pohľad.

„Nuž, Watson, na čo myslíte?“ spýtal sa.

„Na vás.“

„Na mňa?“

„Áno, Holmes. Rozmýšľal som, aké povrchné sú tie vaše triky a aké je úžasné, že o ne verejnosť ešte vždy prejavuje záujem.“

„Súhlasím s vami,“ prikývol Holmes. „Vlastne si vybavujem, že som sám vyslovil podobnú poznámku.“

„Nie je ťažké osvojiť si vaše metódy,“ odsekol Watson.

„O tom nepochybujem,“ odvetil s úsmevom Holmes. „Možno mi sám uvediete príklad takej metódy uvažovania.“

„S potešením,“ povedal Watson. „Môžem povedať, že keď ste dnes ráno vstali, boli ste duchom neprítomný.“

„Vynikajúce!“ zvolal Holmes. „Z čoho ste tak usúdili?“

„Napriek tomu, že zvyčajne bývate upravený, zabudli ste sa oholiť.“

„Skutočne! Aký ste len dôvtipný!“ pochválil ho Holmes. „Nemal som ani potuchy, Watson, že ste taký dobrý žiak. Zbadalo vaše orlie oko ešte niečo?“

„Áno, Holmes. Máte klienta menom Barlow a nepodarilo sa vám úspešne vyriešiť jeho prípad.“

„Božemôj, ako ste na to prišli?“

„Všimol som si meno na obálke. Keď ste ju otvorili, vzdychli ste, zamračili ste sa a strčili ste ju do vrecka.“

„Obdivuhodné! Ste vskutku skvelý pozorovateľ. Ešte niečo?“

„Obávam sa, Holmes, že ste sa dali na finančné špekulácie.“

„Ako ste to zistili, Watson?“

„Otvorili ste noviny, pozreli ste si finančnú stránku a hlasným zvolaním ste dali najavo záujem.“

„Nuž, Watson, to bol bystrý úsudok. Máte toho viac?“

„Áno, Holmes, obliekli ste si čierny kabát namiesto županu, čo dokazuje, že čakáte dôležitú návštevu.“

„Ešte niečo?“

„Nepochybujem, že by sa toho našlo viac, Holmes, ale uviedol som tieto fakty, aby som vám ukázal, že na svete sú ľudia rovnako inteligentní ako vy.“

„A aj zopár menej inteligentných,“ poznamenal Holmes. „Uznávam, nie je ich veľa, ale obávam sa, milý Watson, že vás musím zaradiť medzi nich.“

„Čo tým chcete povedať, Holmes?“

„Nuž, môj milý priateľ, vaše dedukcie neboli také šťastné, ako by ste si želali.“

„To znamená, že som sa mýlil.“

„Tak trochu. Zoberme si fakty pekne po poriadku. Neoholil som sa, lebo som poslal britvu k brusičovi. Čierny kabát som si obliekol, lebo som, bohužiaľ, objednaný k zubárovi. Volá sa Barlow a listom potvrdil termín návštevy. Kriketová stránka je hneď vedľa finančnej a z nej som sa dozvedel, že Surrey nepodľahlo Kentu. Ale pokračujte, Watson, pokračujte! Veď je to len povrchný trik a čoskoro sa ho určite naučíte.“

Table of Contents

ÚVOD

MAJSTER

ARTHUR CONAN DOYLE

Dobročinný bazár

ARTHUR CONAN DOYLE

Ako sa watson naučil holmesov trik