Copyright © 2011 Christina Courtenay

Translation © Hana Černá 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE SCARLET KIMONO

vydaného ve Velké Británii nakladatelstvím Choc Lit Limited

přeložila Hana Černá

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-591-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-592-7 (mobi)

Obsah

Poznámka autorky

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

S láskou věnuji

Richardovi, Josceline

a Jessamy

Poznámka autorky

Tento příběh je fikce a není mi známo, zda se skutečně odehrál. Je však historickou pravdou, že cizinkám nebyl vstup do Japonska povolený za žádných okolností, návštěva a následný pobyt Hannah jsou proto nanejvýš nepravděpodobné. Nicméně víme, že ženy se odjakživa rády – a s úspěchem – přestrojovaly za muže, a tak jsem usoudila, že se příběh mohl odehrát. A poněvadž děj nezakládám na faktech, povolila jsem uzdu tvůrčí fantazii.

Inspirovala mě skutečná dobrodružství Angličana Williama Adamse (Anjin-san), jenž jako jeden z mála přežil dramatickou plavbu obchodní lodi do Japonska. Tam se časem stal chráněncem šoguna Tokugawy Ijeasu. Mou pozornost vzbudil především fakt, že když Adams měl po mnoha letech možnost vrátit se do Anglie k manželce a dítěti, odmítl. Měl k tomu řadu důvodů, k nimž nepochybně patřilo i ohromné bohatství, které ho poutalo k Japonsku. Mimoto se oženil s Japonkou urozeného původu – a pravděpodobně z lásky – což jistě podstatně ovlivnilo jeho rozhodnutí zůstat.

Snažila jsem se co nejvíc držet faktů, přesto jsem si dovolila ledaco pozměnit, přidat epizody, abych děj obohatila a dodala mu spád. Anglická loď Clove, patřící Východoindické společnosti, nezakotvila u japonského pobřeží právě 10. června 1613, jak uvádím v knize. Můj fiktivní pan Marston totiž právem předpokládal, že jeho loď dopluje do Japonska dřív než Clove, pokud zvolí cestu přes Magalhãesův průliv. V historických pramenech se dočítáme, že kapitán Saris se na obchodní lodi Clove dopravil do Japonska jako první Angličan a šogun mu poskytl obchodní práva. V mém příběhu měla loď pana Marstona zakotvit v japonském přístavu dříve, proto jsem datum pozměnila.

Podle japonských historických pramenů zákon umožňující kontrolu feudálů spravujících provincie, takzvaných daimjů, s cílem bránit konspiracím za šogunovými zády, vešel v platnost o několik let později, než se odehrával děj mého románu, nicméně jsem ho potřebovala v konkrétních situacích již uplatnit.

Kdokoli by si přál dozvědět se víc o Williamu Adamsovi, doporučuji knihu Samuraj William od Gilese Moltona. A pokud toužíte poznat Japonsko důkladněji, vřele doporučuji tuto úžasnou zemi navštívit!

Prolog

Severní Japonsko, květen 1611

Na malé verandě před domem seděl se zkříženýma nohama stařec a zamyšleně hleděl do zahrady. Hřejivé paprsky zapadajícího slunce uvolnily vrásky na scvrklé tváři a nechaly výrazně vystoupit profilu lícních kostí, lehký vánek cuchal dlouhou kozí bradku a nadouval široké rukávy hedvábného kaftanu. Muž přimhouřil oči a lehce zaklonil hlavu. Dýchal zhluboka a pravidelně a v příjemném uvolnění nechal prostoupit mysl i tělo zázračnou vesmírnou energií. V rozsáhlém hradním komplexu bylo stále slyšet hlasy, avšak ve chvíli, kdy se stařec ponořil do bezpečné svatyně vlastní mysli, je vnímal jako ozvěny z jiného světa. Blahodárné ticho zahrady doplňovalo jen zurčení malého vodopádu prodírajícího se mezi mechem a lišejníky porostlými kameny do jezírka s drobnými rybkami. Občas některá těsně pod hladinou šplouchla ploutví, to však starce nijak nerušilo. Jeho mysl se přehoupla do jiné sféry a myšlenky se rozbíhaly všemi směry.

Nikdy záměrně nevyvolával vidiny, jen jim poskytoval možnost přijít. Někdy se tak stalo, jindy ne. Nyní ho obraz před očima téměř vylekal, jak byl zvláštní. Za svůj dlouhý život stařec ještě nic podobného nespatřil. Na palubě prapodivné, až neforemně ohromné lodi s mnoha stěžni se o zábradlí opírala žena. Vlasy jí vlály ve větru… A jaké vlasy! Barvou splývaly s rudou září zapadajícího slunce a vlnily se v oddělených pramenech jako hnízdo plazů. Stařec se otřásl při představě, že by se ocitl ve smrtících chapadlech té ohavné ohnivé změti.

Žena se blížila, ačkoli netušil, odkud a jak daleko plula. Jakmile k němu vzhlédla, srdce se mu zastavilo při pohledu očí modrých jako obloha, jiskřících jako voda v zahradním jezírku. Člověku, který se v životě nepodíval do jiných než tmavých očí, připadaly nelidské – téměř průhledné, prázdné a chladné. Stařec se zachvěl čirou hrůzou a rychle vidinu zaplašil. Srdce mu bušilo až ve spáncích a chvilku trvalo, než si uvědomil, že už není sám.

„Co se děje, Janagiharo-san?“ skláněl se k němu s účastným výrazem v jantarově hnědých očích Taró Kumaširo, mladý zámecký pán. „Máš pro mě neblahou zprávu?“

„Já, já… možná, Kumaširo-sama.“ Stařec několikrát zamrkal, obraz té rusovlasé ženy mu však nešel z mysli. „Přicházela ke mně žena,“ řekl.

Na pohledné tváři mladého pána úsměv zjemnil jindy přísné rysy. Aspoň chvilku se tvářil šťastně a bezstarostně. Pokýval hlavou. „Aha, má nevěsta. Brzy by se měla vydat na cestu.“ Poté se posadil vedle oddaného rodinného sluhy, učitele a rádce a opět zvážněl. „A proč ses tvářil, jako by se ti zjevil zlý duch? Vypadá tak strašně? Její otec mě ujistil, že je krásná a vznešená.“

„Ne, ne, neviděl jsem tvou nevěstu, pane, ale cizinku.“ Rozrušený stařec popadl pána za rukáv. V přívalu emocí úplně zapomněl, s kým mluví, ale Kumaširo si se starým vychovatelem rozuměl odjakživa líp než se sobě rovnými. Aniž vzbudil starcovu pozornost, uvolnil nenápadně černý hedvábný rukáv.

„Říkáš cizinka? Naposled jsem spatřil cizince v Nagasaki, ale pouze muže. Určitě to byla žena? Pokud vím, ženám není povoleno vstoupit do země.“

„Ach, jsem si zcela jistý, že to byla žena… Měla sice na sobě velice neobvyklý oděv, ale nezmýlil jsem se. A ty dlouhé, rudé vlasy!“

„Rudé?“ To už hradního pána rozesmálo. „Nedivím se, že ses tak polekal – nejspíš jsi v ní viděl rovnou ďábla. Kami přece mívají rudé vlasy, viď?“

Janagihara se znovu otřásl. „To byl jen první dojem, jenže ona není duch. Je to žena z tohoto světa a věřím, že pro nás představuje ohrožení. Nevšiml jsem si žádných obvyklých znamení, ale proč jinak by se mi zjevila? V poslední době přichází do země čím dál víc cizinců… a tohle je zlé znamení. Šogun by je neměl trpět.“

„Přeháníš. Jak by mě mohla cizí žena ohrozit? Jsem daimjó, urozený lenní pán a velím mnohatisícové armádě zdatných bojovníků.“ Kumaširo vstal, napřímil se v celé své impozantní výšce a zkřížil svalnaté ruce na hrudi. I bez lesklého černého uzlu na temeni hlavy, tradičního účesu japonských mužů, byl urostlejší než většina mužů v pevnosti – a současně mnohem obávanější válečník. Janagihara věděl, že mladého pána jen tak něco neohrozí, natož pak žena, ale o to nešlo.

„Nemyslel jsem konkrétně tebe, pane, ale možná celý národ. Co když je to jejich císařovna?“ dodal stařec po krátké odmlce. „Měla velice zvláštní oči… hrůzostrašné oči.“

Kumaširo udiveně zvedl obočí. „V jakém smyslu?“

„Modré jako dva safíry a úplně průzračné. Právě to mě vyděsilo. Skrz ně jsem jí nahlédl do duše a vůbec se mi nelíbilo, co jsem spatřil.“

„Jak zajímavé…“ Kumaširo se znovu usmál. „Budu si ji muset prohlédnout osobně. Víš jistě, že míří zrovna k nám – k našemu pobřeží?“

„No, mám zato, že ano. Buďte velice obezřelý, pane, nejednejte neuváženě.“

„Neboj se, Janagiharo, chci si ji jen prohlédnout. Navíc pokud představuje hrozbu pro náš národ, budeme se s ní muset co nejdřív vypořádat. Jestli odhalím její ďábelské plány, posílím své postavení… A možná se dočkám osobního poděkování od šoguna.“

„Nepovažuju za moudré…“

„Pošlu na výzvědy své muže. Pokud ta žena existuje, nemůže připlout jinam než na do Hirada, že? Do jiných přístavů mají cizinci přístup zakázaný. Nebude problém ji vyhledat. Díky za informaci.“

„Možná se po nějakou dobu neobjeví… možná i několik let,“ uvažoval stařec.

„Nevadí, moji muži jsou trpěliví.“

„Ano, ale…“

Janagihara zažil a viděl v životě ledaco, vyslechl varování i rady bohů i duchů. Přirozeně ho potěšilo, když někdo dal na jeho proroctví. Ti, kterých se týkala, však většinou jeho slovům nevěnovali pozornost, takže se snažil zbytečně. Obyčejně ho to nijak netrápilo. Každý člověk zodpovídá sám za sebe a on předával jen zprávu, která mu byla sdělena. Ovšem dnes, kdy mu jeho pán uvěřil každé slovo, by dal přednost ledabylému mávnutí rukou. Zmocnilo se ho totiž hodně zlé tušení.

Kumaširo byl v půli cesty zahradou, když na něho stařec ještě zavolal. „Dávej na sebe velký pozor, pane. Kdo ví, jakou katastrofu ta žena věstí. Může mít velkou moc.“

„Zbytečně se staráš,“ smál se hradní pán. „Ale chápu – byl jsi, kromě otce – mým učitelem. Zůstanu ostražitý.“

Kumaširo zmizel z dohledu a stařec už nestihl nic namítnout. Osaměl s neklidnými myšlenkami na dění, které se díky jemu dá brzy do pohybu.

Kapitola 1

Plymouth, Devon 1. června 1611

„Čert aby to vzal!“ zaklela Hannah Marstonová a znechuceně odhodila tužku na podlahu. Tužka se odkutálela z dohledu, ale Hannah se ji neobtěžovala hledat. Nemá to cenu, stejně by teď nebyla k ničemu.

Hannah se snažila ze sedátka u okna pokojíku, který sdílela se starší sestrou Kate, načrtnout výhled na přístav. Ze třetího patra domu vysoko na kopci se jí nabízel ideální výhled na vzdálené nábřeží. Hannah však neotrávil výsledek urputné snahy, ale zvuky kroků blížících se po schodišti. Nestávalo se často, aby si užila soukromí a klidu, ve velké domácnosti se to ustavičně hemžilo lidmi, proto si vážila každé chvíle, kdy mohla být sama. Pohoda bohužel zrovna skončila.

Svou přítomnost mohla prozradit v okamžiku, kdy Kate s kamarádkou vtrhly s hysterickým hihňáním dovnitř. Místo toho se zasunula ještě hlouběji do rohu a pro jistotu ještě popotáhla závěs, aby zůstala dokonale ukrytá. Při troše štěstí se sestra nezdrží dlouho.

„Neuvěříš, co ti teď povím,“ šeptala Kate a zabouchla dveře. „Bloumala jsem po hlavní palubě lodi s kapitánem, zatímco otec kontroloval náklad, a po chvíli jsem předstírala, že omdlévám. Kapitán mě zvedl do náruče, přitiskl pevně k sobě a odnášel do hlavní kajuty. Po zádech mi běhal mráz, jak mě to vzrušovalo.“

„Panečku!“ zasyčela Kateina nejlepší kamarádka Eliza; Hannah ji okamžitě poznala po hlase.

„Ale to zdaleka není všechno. Poslouchej.“ Kate promluvila tišeji, přesto Hannah zřetelně slyšela každé slovo. „Uložil mě na svou palandu, a když jsem se „probírala“ a otevřela oči, klečel těsně u mě. Ten výraz na jeho tváři… No a pak zašeptal, že by se rád se mnou setkal večer po zásnubní večeři v zahradě. Otec ho totiž pozval, víš?“

Hannah zalapala po dechu, ale protože stejně reagovala Eliza, Kate její heknutí nezaslechla. Pak si přitiskla ruku na ústa, aby se jí z hrdla nevydral další nechtěný zvuk.

„A co pan Forrester, Kate?“ namítla Eliza. „Nezapomínej, že jsi zasnoubená. Jak se můžeš v téhle situaci stýkat s jiným mužem?“

„Na Henryho kašlu,“ sykla Kate opovržlivě, jako by pro ni snoubenec nic neznamenal. „Dám si pozor, abych nevzbudila podezření. Třeba mě najednou rozbolí hlava, ne? Nebo se mi odpáře lem šatů a budu si ho muset jít zašít. Než skončí večeře, Henry bude mít už pořádně nakoupeno. Je to jeho styl, párkrát jsem byla svědkem, jak se pořádně zhulákal.“

„Kate!“ vyhrkla zděšeně Eliza a Hannah ve své skrýši skřípala zuby. Svéhlavé, sobecké Kate prošlo jakékoli vulgární chování. Hannah by si něco podobného nedovolila. Ale tohle je přece jen příliš, sestra překračuje všechny meze slušnosti.

„Tak proč si bereš pana Forrestera, když chceš kapitána Rydona?“ nechápala Eliza.

„Kvůli společenskému postavení, proč jinak?“

Tahle slova použil otec, když nejstarší dceru ubezpečoval, jakou jí našel výhodnou partii. Nejdřív měla Kate v úmyslu nabídku pana Forrestera odmítnout. Opovrhovala jím. Nepatřil k mužům, za kterými by se krásné děvče dvakrát ohlédlo. Nicméně Kate uměla počítat. Jakmile se otec zmínil o výhodách sňatku, brzy změnila rozhodnutí. Hannah znechuceně ohrnula rty. Ji by peníze a titul nikdy nezlákaly, kdyby její srdce patřilo jinému. Muži jako…

„Kapitán Rydon… No, dá se říct, že v jistém smyslu splňuje vše, co si žena může přát – a co od Henryho nemůžeš čekat,“ zachichotala se Kate. „Většinu času však tráví na moři a jakou bych měla jistotu, že se vždycky vrátí? Ukousala bych se nudou. Jestli se provdám za Henryho, stanu se po smrti jeho otce lady Forresterovou, zato s kapitánem bych si nijak nepolepšila. Takhle si užiju obojí.“ Se smíchem se roztančila po pokoji. „Věř, Elizo, nemůžu se oslavy dočkat. Taková vzrušující vyhlídka…“

„Ty jsi kapitánův návrh přijala?“ zašeptala Elize s úzkostí.

„Nevyjádřila jsem se konkrétně. Přesto si nenápadně vyjdu do zahrady a kdo ví…“

Hannah zaslechla bouchnutí domovních dveří a natáhla krk, aby viděla na ulici. Předmět hovoru právě vyšel z domu. Kráčel sebevědomě houpavým krokem, světlé vlasy mu zářily na slunci, ale hned si nasadil kapitánský klobouk, pěkně frajersky na stranu. Určitě se vrátil z lodi s otcem probrat obchody, ale v téhle chvíli kapitánu Rydonovi na zbytku světa očividně nezáleží. A proč by mělo? Vždycky se najdou ženy stejně hloupé jako sestra Kate, které vyhoví každému jeho přání. Hannah by v podobné situaci za žádných okolností nesouhlasila s dostaveníčkem – ledaže by byli zasnoubení. Kate se chová nestydatě.

Hannah potlačila vzdech. Jistě, kapitán je přitažlivý urostlý muž. Při jeho jiskrném pohledu se v ženě všechno rozechvěje a rozklepou se jí kolena. A když se na vás usměje, musíte ho obdivovat. Hannah se při pouhé představě rozbušilo srdce.

„Jsi děsně mazaná,“ řekla Eliza téměř závistivě, ale bylo znát, že se jí Kateino chování nezamlouvá.

„Proč? Nějakou dobu zachovám odstup. Muži jsou koneckonců lovci a usilovat o ženu je pro ně napínavá hra. Možná až se přiblíží datum svatby… Uvidíme.“

„Dávej si pozor, Kate. Nezapomínej, že se vdáváš až za několik měsíců. Pan Forrester může nabýt podezření. Totiž… Myslíš, že si novomanžel o svatební noci ničeho nevšimne?“

„Ne. Zařídím, aby se hodně opil, a pak si na nic nevzpomene. Ráno ho ujistím, že jsme manželství naplnili.“ Kate byla se svým důmyslným plánem nanejvýš spokojená. „Všechny nevěsty vědí, jak je prozíravé uložit si do nočního stolku lahvičku s kuřecí krví. Ráno trošku potřísníš prostěradlo a je to vyřešené,“ pokrčila lehkomyslně rameny.

Hannah měla ohromnou radost, že se sestra konečně provdá a vypadne z domu, protože spolu nevycházely zrovna nejlíp. Krásná blonďatá Kate byla odjakživa miláčkem rodiny, kdežto rusovlasá, drobná Hannah měla k sestřiným dokonalým ženským křivkám hodně daleko. Jak potom nežárlit, obzvlášť když rodiče starší dceru ve všem upřednostňovali. Hannah chudáka pana Forrestera docela litovala. Měl by zasnoubení s Kate zrušit. Tuší vůbec, jaký život ho se sestrou čeká? V návalu spravedlivého hněvu a současně závisti, že sestra upoutala kapitánovu pozornost, Hannah zapomněla, že chce zůstat skrytá. Prudce odhrnula závěs a vyskočila z úkrytu. Eliza vypískla leknutím, kdežto Kate jen překvapeně zamrkala.

„To nemůžeš udělat, Kate, je to od tebe hnusné. Řeknu to matce,“ obořila se Hannah na sestru.

Kate si ji změřila od hlavy k patě, jako by se před ní objevil obtížný hmyz. Přivřela oči a založila ruce v bok. „Ani necekneš, jinak ti ze života udělám peklo,“ zasípala.

„Už se stalo a teď se navíc chováš jako děvka. Už před svatbou nasadíš ubohému panu Forresterovi parohy. Jak se můžeš tak snížit?“

Kate se nafoukla. „Jak si dovoluješ poučovat mě, co mám a nemám dělat, ty zrzavá čarodějnice?“ V následujícím okamžiku – tak jak mívala ve zvyku – nasadila nevinný výraz. „A kdo říká, že mám v plánu něco jiného, než si s kapitánem Rydonem v zahradě popovídat? Co je na výměně několika přátelských slov špatného?“

„Narážela jsi na něco jiného,“ nedala se Hannah.