Copyright © 1998 by SHELDON FAMILY

LIMITED PARTNERSHIP,

successor to the Rights and Interests of Sidney Sheldon

Translation © Josef Orel, 1998

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Sidney Sheldon on line na internetu:

http.//www.sidnysheldon.com

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu TELL ME YOUR DREAMS

přeložil Josef Orel

Redakční úprava Draha Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., v edici Klokan, Frýdek-Místek, 1999

Vydání druhé, 2017

ISBN 978-80-7543-594-1 (ePub)

ISBN 978-80-7543-595-8 (mobi)

Věnováno dvěma Larryům:

Larrymu Hughesovi

a Larrymu Kirshbaumovi,

mým dvěma literárním šerpům

Kniha první

První kapitola

Kdosi ji sledoval. Samozřejmě slyšela o „stopařích“, úchylácích, kteří jsou někomu ustavičně a nenápadně v patách, ale ti patřili do jiného, násilného světa. Nedokázala si představit, kdo by to mohl být ani kdo by jí chtěl ublížit. Zoufale se snažila nepropadnout panice, jenomže poslední dobou se jí zdály trýznivé zlé sny, a ráno se pokaždé probouzela s pocitem hrozící katastrofy. Snad si to všechno jenom vymýšlím, uvažovala Ashley Pattersonová. Moc pracuju a potřebuju si oddechnout.

Pohlédla do zrcadla ve své ložnici a upřeně se pozorovala. Spatřila obraz ženy blížící se třicítce, vkusně oblečené, s aristokratickými rysy, štíhlou postavou a inteligentníma neklidnýma hnědýma očima. Ta žena se vyznačovala nenápadnou elegancí a křehkým půvabem. Tmavé vlasy jí měkce spadaly na ramena. Vůbec se mi nelíbí, jak vypadám, pomyslela si Ashley, jsem moc hubená, měla bych začít víc jíst. Zamířila do kuchyně a začala chystat snídani. Soustředila se na přípravu nadýchané omelety, aby se přinutila zapomenout na hrůzu, kterou prožívala. Zapnula kávovar a vložila krajíček chleba do topinkovače. Za deset minut bylo vše hotovo. Ashley prostřela na stůl a posadila se. Zvedla vidličku, chvíli hleděla na jídlo, ale pak zoufale zavrtěla hlavou. Strach ji připravil o chuť k jídlu.

Takhle to už nemůže jít dál, pomyslila si rozzlobeně. Ať už je to kdo chce, nedovolím mu, aby mi tohle dělal. Nedovolím to.

Mrkla na hodinky. Byl nejvyšší čas jít do práce. Rozhlédla se po důvěrně známém bytě, jako by v něm hledala nějakou duševní sílu. Byl to luxusně zařízený byt ve druhém patře na Via Camino Court, s obývacím pokojem, ložnicí a pracovnou, koupelnou, kuchyní a toaletou pro hosty. Bydlela zde v Cupertinu v Kalifornii už tři roky. Ještě před čtrnácti dny pokládala Ashley tenhle byt za pohodlné hnízdečko, za svůj bezpečný přístav. Teď se změnil v pevnost, v místo, kam by neměl vkročit nikdo, kdo by jí chtěl ublížit. Ashley došla k hlavním dveřím a zkoumala zámek. Měla bych sem dát namontovat závoru, pomyslela si. Zařídím to hned zítra. Zhasla všechna světla, ujistila se, že dveře jsou skutečně zamčené a výtahem sjela do garáže v suterénu.

Garáž zela prázdnotou. Vůz měla zaparkovaný dvacet metrů od výtahu. Opatrně se rozhlédla, pak se k němu rozběhla, rychle nastoupila a zamkla dveře. Srdce jí přitom divoce tlouklo. Rozjela se do centra města. Obloha byla temná, zlověstná, nevěštící nic dobrého. Předpověď počasí slibovala déšť. Stejně nebude pršet, pomyslela si Ashley. Určitě vysvitne sluníčko. Udělám s tebou dohodu, Bože. Nezačne-li pršet, bude to znamení, že všechno je v pořádku a že si jenom něco namlouvám.

Za deset minut už Ashley Pattersonová projížděla centrem Cupertina. Ještě stále ji naplňoval posvátnou úctou zázrak, čím se stal tenhle kdysi ospalý koutek údolí Santa Clara. Právě tady, osmdesát kilometrů na jih od San Francisca, začala počítačová revoluce a údolí dostalo příhodnou přezdívku Silicon Valley.

Ashley byla zaměstnána v Global Computer Graphics Corporation, mladé, úspěšné, rychle se rozvíjející společnosti se dvěma sty zaměstnanců.

Když Ashley odbočila na třídu Silverado, přepadl ji zneklidňující pocit, že on je za ní a sleduje ji. Ale kdo? A proč? Podívala se do zpětného zrcátka. Všechno vypadalo normálně.

Instinktivně však cítila něco jiného.

Před Ashley se objevila rozlehlá, moderně vyhlížející budova, sídlo firmy Global Computer Graphics. Zamířila na parkoviště, ukázala vrátnému identifikační průkaz a zajela na své parkovací místo. Tady se cítila v bezpečí.

Když vystoupila z auta, začalo pršet.

Již v devět hodin ráno kypěl v Global Computer Graphics čilý pracovní ruch. Bylo tu osmdesát stejných standardních kójí obsazených samými mladými počítačovými esy, která pilně sestavovala internetové stránky, vymýšlela loga pro nové společnosti, zpracovávala výtvarné návrhy pro multimediální a knižní nakladatelství a tvořila ilustrace pro časopisy. Pracovní patro bylo rozděleno do několika sekcí: správní, obchodní, marketingové a technické. Panovala tu neformální atmosféra. Zaměstnanci byli v džínsech, vestách a svetrech.

Když Ashley zamířila ke svému pracovnímu stolu, přistoupil k ní Shane Miller, její vedoucí. „Dobré ráno, Ashley.“

Shaneu Millerovi bylo něco přes třicet, byl urostlý, chytrý a příjemný. Zpočátku se snažil Ashley přesvědčit, aby s ním šla do postele, ale nakonec to vzdal, a stali se dobrými přáteli.

Podal Ashley výtisk posledního čísla časopisu Time. „Vidělas to?“

Ashley se podívala na obálku. Byl na ní portrét distingovaně vyhlížejícího padesátníka se stříbrnou kšticí. Titulek zněl: „Dr. Steven Patterson, zakladatel srdeční minichirurgie.“

„Viděla jsem to.“

„Jaké to je, mít slavného otce?“

„Báječné,“ usmála se Ashley.

„Je to mimořádný muž.“

„Vyřídím mu, že jsi to řekl. Jdeme spolu na oběd.“

„Dobrá. Mimochodem…“ Shane Miller ukázal Ashley fotografii filmové hvězdy, která měla být použita v inzerátu jednoho klienta. „Máme malý problém. Desirée přibrala asi čtyři a půl kila, a je to na ní vidět. A podívej se na ty černé kruhy pod očima. Přestože je namejkapovaná, má pleť samou skvrnu. Myslíš, že s tím dokážeš něco udělat?“

Ashley si prohlédla snímek. „Oči bych jí mohla rozostřit a zdeformováním trochu zúžit obličej – ale ne… To by asi nakonec vypadala divně.“ Znovu si prohlédla snímek. „Budu to muset přestříkat nebo místy použít ‚razítko‘.“

„Díky. Ta sobota večer platí?“

„Ano.“

Shane Miller kývl směrem k fotografii. „Tohle nehoří. Chtěli to minulý měsíc.“

Ashley se usmála: „A co je jinak nového?“

Dala se do práce. Ashley byla expert na inzerci a grafiku. Vytvářela layouty – grafické návrhy s texty a obrázky.

O půl hodiny později, když se zabývala tou fotografií, pocítila, že ji někdo pozoruje. Zvedla hlavu a spatřila Dennise Tibblea.

„Ahoj, zlato.“

Jeho hlas jí šel na nervy. Tibble byl zdejší počítačový génius, proslavený po celé firmě jako „machr“. Kdykoli se porouchal nějaký počítač, poslali pro Tibblea. Bylo mu něco málo přes třicet, byl hubený a plešatý, a choval se nemožně a arogantně. Byl dotěrný a v podniku se šuškalo, že běhá za Ashley.

„Nepotřebuješ s něčím pomoct?“

„Ne, děkuju.“

„Podívej, co bys řekla společné menší večeři v sobotu?“

„Díky, ale jsem už zadaná.“

„Jdeš zase se šéfem?“

Ashley se otočila a rozzlobeně se na něho podívala: „Hele, do toho ti nic…“

„Stejně nechápu, co na něm vidíš. Je to omezenec. Se mnou by sis užila víc,“ a významně na ni zamrkal. „Rozumíš, co tím chci říct?“

Ashley se snažila ovládnout svůj vztek. „Mám tu práci, Dennisi.“

Tibble se k ní sklonil a zašeptal: „Jedno si musíš o mně zapamatovat, zlato. Nevzdávám se. Nikdy.“

Pozorovala ho, jak odchází, a pomyslela si: Mohl by to být on?

O půl jedné přepnula Ashley počítač do spánkového režimu a odešla do restaurace Margherita di Roma, kde měla poobědvat společně s otcem.

Posadila se k rohovému stolku v přeplněné restauraci a pozorovala otce, jak se k ní blíží. Musela uznat, že je hezký. Lidé se za ním otáčeli a sledovali ho, jak kráčí k Ashleyinu stolu. „Jaké to je, mít slavného otce?“

Před lety začal dr. Steven Patterson jako první prosazovat neinvazivní metody v kardiochirurgii. Neustále byl zván, aby přednášel v předních nemocnicích po celém světě. Když bylo Ashley dvanáct, zemřela jí matka. A tak Ashley neměla kromě otce nikoho.

„Omlouvám se za zpoždění, Ashley.“ Sklonil se k ní a políbil ji na tvář.

„To je v pořádku. Právě jsem přišla.“

Posadil se. „Viděla jsi Time?“

„Ano. Shane mi ho ukázal.“

Svraštil čelo. „Shane? Tvůj šéf?“

„Není můj šéf. Je to – jeden z vedoucích.“

„Nikdy není dobré míchat práci a zábavu, Ashley. Scházíš se s ním, viď? To je chyba.“

„Tati, jsme jen dobří…“

Ke stolu přistoupil číšník: „Přejete si jídelní lístek?“

Doktor Patterson se k němu otočil a vyštěkl: „Nevidíte, že právě hovoříme? Zmizte, dokud vás nezavolám.“

„Promiňte – promiňte.“ Číšník se otočil a rychle se vzdálil.

Ashley se rozpaky celá schoulila. Zapomněla, jak vznětlivou povahu má otec. Jednou při operaci udeřil sekundáře kvůli jeho chybnému úsudku. Ashley se pamatovala i na divoké hádky mezi ním a matkou, když byla ještě malé děvčátko. Měla z nich hrůzu. Rodiče se stále přeli o stejnou věc, ale ať se Ashley snažila, jak chtěla, nebyla schopna se rozpomenout, o co šlo. Vymazala to ze své paměti.

Otec pokračoval, jako by mu byl nikdo neskočil do řeči. „Takže – kde jsme to skončili? Aha. Scházet se s Shanem Millerem je chyba, velká chyba.“

A jeho slova přivolala další, jinou, děsivou vzpomínku.

Slyšela opět hlas otce, jak říká: „Scházet se s Jimem Clearym je chyba. Velká chyba…“

Ashley bylo tehdy právě osmnáct a žila v Bedfordu v Pensylvánii, kde se narodila. Jim Cleary byl nejpopulárnější chlapec na střední škole v bedfordské oblasti. Byl ve fotbalovém týmu, byl hezký a zábavný a měl podmanivý úsměv. Ashley měla dojem, že všechna děvčata ze školy by se s ním chtěla vyspat. A většina z nich to pravděpodobně udělala, myslela si ironicky. Když Jim Cleary začal zvát Ashley na rande, byla rozhodnuta do postele s ním nejít. Byla přesvědčená, že se o ni zajímá jenom kvůli sexu, ale časem změnila názor. Bylo jí s ním dobře a zdálo se, že i on má upřímnou radost z její společnosti.

Tu zimu jela nejvyšší třída o víkendu na hory lyžovat. Jim Cleary rád lyžoval.

„Bude to fantastické,“ ujišťoval Ashley.

„Já nepojedu.“

Užasle se na ni podíval: „Proč?“

„Nenávidím studené počasí. Dokonce i v rukavicích mi mrznou prsty.“

„Ale bude tam legrace…“

„Nepojedu.“

A tak zůstal v Bedfordu s ní.

Měli stejné zájmy a stejné ideály a vždycky jim bylo spolu nádherně.

Když jí jednou Jim Cleary řekl: „Dnes ráno se mě někdo zeptal, zda jsi moje děvče. Co mu mám říct?“, Ashley se usmála a odpověděla: „Řekni mu, že ano.“

Doktor Patterson si dělal starosti. „Nějak moc často se scházíš s tím klukem Clearym.“

„Ale on je, tati, velice slušný a já ho mám ráda.“

„Jak ho můžeš mít ráda? Vždyť je to pitomý fotbalista. Rozhodně nedopustím, aby ses provdala za nějakého fotbalového hráče. Není pro tebe dost dobrý, Ashley.“

Říkal to o každém chlapci, s kterým se začala scházet.

Neustále trousil pohrdavé poznámky o Jimu Clearym, ale k explozi došlo až tu noc, kdy se konal maturitní večírek. Jim Cleary na něj Ashley doprovázel. Když pro ni přišel, brečela.

„Co je? Co se stalo?“

„Můj – můj otec mi řekl, že mě vezme s sebou do Londýna. Zapsal mě tam – do koleje.“

Jim Cleary se na ni ohromeně zadíval. „To kvůli mně, že jo?“

Ashley nešťastně přikývla.

„Kdy odjíždíte?“

„Zítra.“

„Ale ne! Ashley, proboha, nedovol mu, aby nám tohle udělal. Poslouchej, chci si tě vzít. Můj strýc mi nabídl fakticky dobrou práci v Chicagu ve své reklamní agentuře. Utečeme spolu. Sejdeme se zítra ráno na nádraží. Vlak do Chicaga odjíždí v sedm hodin. Pojedeš se mnou?“

Dlouze se na něho zadívala a pak řekla tiše: „Ano.“

Když o tom Ashley později přemýšlela, nemohla si vzpomenout, jaký ten maturitní večírek byl. S Jimem strávili celý večer vzrušenou diskusí o svých plánech.

„Proč do Chicaga nepoletíme?“ zeptala se Ashley.

„Protože bychom museli sdělit svá jména letecké společnosti. Jestli ale vlakem, nikdo se nedoví, kam jsme odjeli.“

Když odcházeli z večírku, Jim Cleary se jí tiše zeptal: „Nechceš se zastavit u nás? Naši odjeli na víkend z města.“

Ashley váhala, nemohla se rozhodnout. „Jime… tak dlouho jsme čekali. Pár dní navíc nic neznamená.“

„Máš pravdu,“ ušklíbl se. „Možná že budu jediný mužský na tomhle kontinentě, který se ožení s pannou.“

***

Když Jim Cleary přivedl Ashley z večírku domů, čekal na ně už rozzuřený dr. Patterson: „Máte vůbec představu, jak je pozdě?“

„Omlouvám se, pane. Večírek…“

„Nech si ty pitomé výmluvy, Cleary. K čertu, z koho si chceš dělat blázny?“

„Já si nechtěl…“

„Ode dneška drž ty svý pitomý pracky hezky daleko od mé dcery, rozumíš?“

„Tati…“

„Nepleť se do toho,“ rozkřikl se dr. Patterson. „Cleary, chci, abys šel ke všem čertům a zůstal tam.“

„Pane, vaše dcera a já…“

„Jime…“

„Běž nahoru do svého pokoje.“

„Pane…“

„Jestli tě tu ještě někdy uvidím, zpřerážím ti všechny kosti v těle.“

Ashley dosud nikdy neviděla otce tak rozzuřeného. Nakonec křičeli všichni. Když to skončilo, byl Jim pryč a Ashley plakala.

Nedovolím otci, aby mi tohle dělal, pomyslela si Ashley rozhodně, zatímco už hezkou chvíli seděla na posteli. Snaží se mi zničit život. Jim je moje budoucnost. Chci být s ním. Sem už nepatřím. Vstala a začala si balit příruční zavazadlo. O půl hodiny později vyklouzla zadními dveřmi a vydala se k domovu Jima Clearyho, dvanáct bloků odtud. Dnes v noci u něho zůstanu a ráno odjedeme vlakem do Chicaga. Jak se však blížila k domu, kde bydlel, napadlo ji: Ne, to není správné. Nechci všechno pokazit. Sejdu se s ním až na nádraží.

Otočila se a zamířila zpátky domů.

Po zbytek té noci Ashley přemýšlela o společném životě s Jimem a o tom, jak nádherné to bude. O půl šesté popadla kufr a tiše prošla kolem zavřených dveří otcovy ložnice. Vykradla se z domu a autobusem odjela na nádraží. Když dorazila na místo, Jim tam ještě nebyl. Přijela příliš brzy. Vlak měl přijet teprve za hodinu. Ashley se posadila na lavičku a nedočkavě vyhlížela Jima. Myslela na otce, jak se probudí a zjistí, že odešla. Určitě bude vzteky bez sebe.

Nemohu přece dovolit, aby mi takhle zasahoval do života. Však jednou pozná, jaký Jim doopravdy je, a uvidí, jak jsem šťastná. Čas plynul; bylo 6.30…6.40…6.45…6.50… Po Jimovi ani stopy. Ashley začala propadat panice. Co se mohlo stát? Rozhodla se mu zatelefonovat. Nikdo se však nehlásil. Už bylo 6.55… Každou chvíli musí přijít. V dáli uslyšela pískat vlak. Podívala se na hodinky: 6.59… Vlak vjížděl do nádraží. Vstala z lavičky a zoufale se rozhlédla. Stalo se mu něco hrozného. Měl nějakou nehodu. Je v nemocnici. Uplynulo několik dalších minut a Ashley tam stála a dívala se, jak vlak do Chicaga opouští stanici a odváží s sebou všechny její sny. Počkala ještě půl hodiny a pak zkusila znovu zavolat Jimovi. Když stále nikdo neodpovídal, zničená se vrátila domů.

V poledne už Ashley seděla s otcem v letadle, které mířilo do Londýna…

Dva roky Ashley studovala v londýnské koleji, a když se rozhodla, že chce pracovat s počítači, podala si žádost o prestižní stipendium „Mei Wang“ pro inženýrky na kalifornské univerzitě v Santa Cruz. Byla přijata a o tři léta později jí nabídla práci Global Computer Graphics Corporation.

Zpočátku Ashley napsala Jimu Clearymu půl tuctu dopisů, ale všechny roztrhala. Jeho jednání a mlčení až příliš jasně napovídalo, co k ní cítil.

Otcův hlas vrátil Ashley zpět do přítomnosti.

„Jsi duchem někde úplně jinde. O čem přemýšlíš?“

Pozorovala otce přes stůl. „O ničem.“

Dr. Patterson zamával na číšníka, žoviálně se na něho usmál a řekl: „Tak se tedy podíváme na jídelní lístek.“

***

Teprve cestou zpět do kanceláře si Ashley uvědomila, že zapomněla otci pogratulovat k jeho portrétu na titulní stránce časopisu Time.

Když došla ke svému stolu, čekal tam na ni Dennis Tibble.

„Slyšel jsem, že jsi obědvala s otcem.“

Je to ale vlezlý, nechutný čmuchal. Myslí si, že musí vědět, co se kde šustne. „Ano, obědvala.“

„To nemohla být žádná velká sranda.“ Ztišil hlas. „Proč nejdeš někdy na oběd se mnou?“

„Dennisi… Už jsem ti to řekla. Nemám zájem.“

Ušklíbl se. „Budeš mít. Jen počkej.“

Bylo v něm něco, co jí nahánělo hrůzu, něco děsivého. Znovu uvažovala, zda by to mohl být on, kdo… Zavrtěla hlavou. Ne. Musí na to zapomenout, musí to hodit za hlavu.

Cestou domů Ashley zastavila a zaparkovala vůz před knihkupectvím Apple Tree. Než vešla dovnitř, přezkoumala odraz v zrcadle na průčelí obchodu, zda za ní není někdo, koho by znala. Nikoho neviděla, a tak vstoupila do prodejny.

Přistoupil k ní mladý prodavač. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Ano. Já… máte nějakou knihu o stopařích?“

Udiveně se na ni podíval: „O stopařích?“

Ashley si připadala jako idiot. Rychle řekla: „Ano. Chci také nějakou knihu o – no – o zahradničení a – o afrických zvířatech.“

„O stopařích, zahradničení a afrických zvířatech?“

„Správně,“ odpověděla rozhodně.

Kdo ví? Možná budu mít jednou zahradu a podniknu cestu do Afriky.

Když se Ashley vrátila k autu, začalo znovu pršet. Sotva se rozjela, začal déšť bubnovat do čelního skla, roztříštil prostor a změnil ulice před ní v neskutečné pointilistické obrazy. Zapnula stěrače. Se skřípěním začaly přejíždět po skle: „Dostane tě… dostane tě… dostane tě…“ Ashley je honem vypnula. Ne, pomyslela si. Říkají přece: Nikdo tu není, nikdo tu není, nikdo tu není.

Znovu zapnula stěrače. „Dostane tě… dostane tě… dostane tě…“

Ashley zaparkovala auto v garáži a tlačítkem přivolala výtah. Za dvě minuty už mířila ke svému bytu. Došla ke dveřím, vsunula klíč do zámku, otevřela dveře a strnula.

Všechna světla v bytě byla rozsvícená.

Druhá kapitola

Dokolečka, dokola

opička lasičku honila.

Je to pro ni legrace.

Hop! Utekla lasice.

Toni Prescottová si uvědomovala zcela přesně, proč ráda zpívá tuhle hloupou písničku. Její maminka tu písničku nenáviděla. „Přestaň zpívat tuhle pitomou písničku. Slyšíš mě? Stejně nemáš hlas.“

„Ano, mami.“ A Toni ji zpívala znovu a znovu, až do ochraptění. Bylo to už dávno, ale vzpomínka, jak vzdorovala matce, v ní stále ještě vyvolávala pocit uspokojení.

Toni Prescottová svou práci v Global Computer Graphics nenáviděla. Bylo jí dvaadvacet let, byla rozpustilá, temperamentní a průbojná. Dokázala stejně dobře ovládnout svůj hněv, jako vybuchnout. Měla srdcovitý obličej, hnědé uličnické oči a sexy postavu. Narodila se v Londýně a mluvila s nádherným britským přízvukem. Byla sportovní typ a milovala sporty, zejména ty zimní: lyžování, sáňkování i bruslení.

Když Toni studovala v koleji v Londýně, oblékala se ve dne zcela konzervativně, ale na večer měla minisukně a další diskotékovou garderobu, a vedla rušný noční život. Večery a noci trávila v podnicích jako Electric Ballroom na Camden High Street, Subterania či Leopard Lounge a stýkala se s nóbl společností West Endu. Měla krásný hlas, smyslný a vášnivý, a byla schopná posadit se v nějakém klubu ke klavíru, hrát a zpívat, a návštěvníci jí tleskali. Tehdy měla nejintenzivnější pocit, že žije.

V klubech to mělo pokaždé stejný průběh:

„Víš, že jsi fantastická zpěvačka, Toni?“

„Díky.“

„Smím ti koupit nějaký drink?“

„Dala bych si Pimm’s,“ usmála se.

„S radostí.“

A konec byl vždycky taky stejný. Partner se k ní naklonil a zašeptal jí do ucha: „Co kdybychom šli ke mně domů a zasouložili si?“

„Odprejskni!“ A Toni odtamtud vypadla. V noci, když ležela ve své posteli, přemýšlela o tom, jak jsou muži hloupí a jak zatraceně snadno se dají ovládat. Ti ubozí blbečkové si to neuvědomují, ale ve skutečnosti chtějí být ovládáni. Potřebují být ovládáni.

A pak přišlo stěhování z Londýna do Cupertina. Zpočátku to byla pohroma. Toni nenáviděla Cupertino a neměla chuť pracovat v Global Computer Graphics. Šly jí na nervy řeči o reklamě, pixelech, půltónech a mřížkách. Zoufale jí chyběl londýnský vzrušující noční život. V Cupertinu a přilehlém okolí bylo jen málo nočních podniků, a Toni se stala jejich pravidelným návštěvníkem. Navštěvovala San Jose Live, P. J. Mulligan i Hollywood Junction. Nosila přiléhavé minisukně, těsné živůtky na ramínka a střevíce s otevřenou špičkou a třinácticentimetrovými podpatky nebo s vysokou korkovou platformou. Používala silný mejkap – výrazné oční linky, umělé řasy, barevné oční stíny a rtěnky s leskem, jako by se snažila zakrýt vlastní krásu.

Někdy o víkendech jezdila do San Francisca a tam to jaksepatří roztočila. Vyhledávala restaurace a kluby, kde hrála hudba. Chodila k Harrymu Dentonovi, do restaurace One Market a do baru California Café. Během večera, když hudebníci měli přestávku, usedla Toni k pianu a hrála a zpívala. Hostům se to líbilo. Když chtěla zaplatit účet za večeři, majitelé vždycky prohlásili: „Ne, to jde na účet podniku. Jste obdivuhodná. Prosím, přijďte zase.“

Slyšíš to, mami? „Jste obdivuhodná. Prosím, přijďte zase.“

Jednou v sobotu Toni večeřela ve Francouzské restauraci hotelu Cliff. Hudebníci právě dohráli jednu sérii a opustili pódium. Vrchní pohlédl na Toni a povzbudivě na ni kývl.

Toni vstala a prošla místností k pianu. Posadila se a začala hrát a zpívat jednu z raných skladeb Cole Portera. Když skončila, zazněl nadšený potlesk. Zazpívala ještě dvě písně a vrátila se ke svému stolu.

Přistoupil k ní nějaký holohlavý muž středních let. „Promiňte, mohl bych si k vám na chvíli přisednout?“

Toni už chtěla říci ne, když dodal: „Jmenuji se Norman Zimmerman a jsem producentem zájezdového souboru The King and I. Rád bych si s vámi o něm pohovořil.“

Toni o tomto muži nedávno četla článek, který ho velebil do nebe. Byl to divadelní génius.

Posadil se. „Máte nevšední talent, mladá dámo. Marníte čas v podnicích, jako je tento. Měla byste být na Broadwayi.“

Na Broadwayi. Slyšíš to, mami?

„Rád bych si vás poslechl kvůli…“

„Lituji, to nepůjde.“

Překvapeně na ni pohlédl. „Mohlo by vám to otevřít spoustu dveří. Opravdu. Mám dojem, že si neuvědomujete, jaký talent máte.“

„Mám svou práci.“

„A co děláte, smím-li se zeptat?“

„Pracuji v počítačové firmě.“

„Řeknu vám, jak to uděláme. Nabízím vám dvojnásobek vašeho dosavadního platu, ať je jakkoli vysoký a…“

Toni ho přerušila: „Cením si toho, ale prostě nemohu.“

Zimmerman se opřel zády o židli. „Nezajímá vás show business?“

„Velice mě zajímá.“

„Tak v čem je problém?“

Toni se odmlčela a potom opatrně řekla: „Pravděpodobně bych toho musela nechat v polovině turné.“

„Kvůli manželovi nebo – ?“

„Ne, nejsem vdaná.“

„Pak vám nerozumím. Řekla jste přece, že vás show business zajímá. Tohle by byla jedinečná příležitost předvést se…“

„Lituji. Nemohu vám to vysvětlit.“

Kdybych mu to vysvětlila, stejně by to nepochopil, pomyslela si Toni nešťastně. Nikdo to nemůže pochopit. Je to strašné prokletí a já s ním musím žít. Navždy.

Table of Contents

Kniha první

První kapitola

Druhá kapitola

Kniha druhá

Kniha třetí