Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Vladimír Pikora, Ph.D.

Ing. Markéta Šichtařová

Všechno je jinak

aneb Co nám neřekli o důchodech, euru a budoucnosti

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4628. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Tereza Králová

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Počet stran 224

První vydání, Praha 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Photo © Tomáš Nosil

Cover Design © Jan Kurel

ISBN 978-80-247-4207-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7550-0 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7551-7 pro formát EPUB

Věnování a poděkování

Báře, Martinovi a jejich následovníkům

S díky za jejich pochopení

Mámě a tátovi věnuje Vláďa

Motto

… Kdoví jestli

jestli jsou na měsíci nějaký stopy

a proč kope kolem sebe kdo se topí

jakej sval to Zemí otáčí

Jak je to s pravdou?

s pravdou se šetří možná proto aby zbyla

je flekatá jak dalmatin je černobílá

chudák holka s dechem nestačí

Všechno je jinak…

Skupina Kabát, skladba Kdoví jestli,

album Corrida, 2006

O autorech

Ing. Markéta Šichtařová

Narodila se 29. 10. 1976.

Vystudovala Vysokou školu ekonomickou v Praze, obory hospodářská politika a finance, absolvovala studijní pobyt v Německu.

Po stáži v ČSOB jako analytik finančních trhů pracovala v letech 2000–2004 jako hlavní ekonom banky Volksbank CZ, a.s. V roce 2004 založila nezávislou analytickou a konzultační společnost Next Finance, s.r.o., zabývající se prognózami finančního trhu i makroekonomiky, která působí jako jediná svého druhu v ČR i na Slovensku a byla několikrát oceněna za přesnost prognóz. Ředitelkou společnosti je dosud.

V letech 2006–2007 působila jako poradkyně ministra financí ČR.

Má tři makléřské diplomy Komise pro cenné papíry (pro obchodování s investičními instrumenty, pro obhospodařování portfolií a poradenskou činnost a pro finanční deriváty).

Je autorkou řádově několika tisíc článků a expertních komentářů na téma ekonomika a finance pro české a slovenské televize, rozhlasové stanice, noviny a další. Několik let patří mezi nejcitovanější ekonomy v ČR i na Slovensku. Pravidelně publikuje například na blogu idnes.cz.

V roce 2011 jako spoluautorka klipu „Nechceme se pást“ tvrdě kritizujícího vládní návrh penzijní reformy přispěla k vyvolání veřejné diskuse na toto téma.

Je vdaná za Vladimíra Pikoru, má 2 děti.

Ing. Vladimír Pikora, Ph.D.

Narodil se 3. 8. 1977.

Vystudoval Vysokou školu ekonomickou v Praze, obory hospodářská politika a finance, kde v roce 2007 získal doktorát z ekonomie. Během studia absolvoval studijní pobyt ve Francii.

V letech 2001–2006 pracoval nejprve jako analytik finančních trhů, později jako hlavní ekonom banky Volksbank CZ, a.s. V roce 2006 se připojil k nezávislému analytickému domu Next Finance, s.r.o., zabývajícímu se prognózami vývoje finančního trhu i makroekonomiky, který působí jako jediná společnost svého druhu ve střední Evropě. Jako hlavní ekonom této společnosti pracuje dosud.

Má makléřské zkoušky Komise pro cenné papíry a dvě státní zkoušky z angličtiny.

Je autorem řádově několika tisíc článků a expertních komentářů na téma ekonomika a finance pro české a slovenské televize, rozhlasové stanice, noviny, časopisy apod. Stabilně patří mezi nejcitovanější ekonomy v ČR.

Pravidelně také přednáší pro komerční podniky i finanční instituce v ČR i na Slovensku o aktuální ekonomické situaci a výhledu do budoucna.

V roce 2011 se stal spoluautorem klipu „Nechceme se pást“.

Je ženatý s Markétou Šichtařovou, má 2 děti.

Úvod

Schválně – myslíte, že penzijní reforma a kojení dětí mají něco společného?

My si myslíme, že hodně.

Překvapení? Hned s dovolením vysvětlíme.

Naše maminky vždy vyprávěly, jak hned v porodnici někdy v sedmdesátých letech automaticky vyfasovaly krabici sunaru, aby prý měly „do prvních dnů“ železnou zásobu. A jak hned cestou z porodnice se vždy auto odvážející týdenní miminko domů (ze kterého „šťastný“ otec dosud nezahlédl víc než kanýry na pevně zavázané zavinovačce) stavilo v nejbližší lékárně, která byla při cestě, a onu nafasovanou zásobu sunaru doplnilo o další kousky.

Tehdy – v sedmdesátých letech – se prostě pevně věřilo, že umělá výživa je pro miminko to nejlepší možné. Že dítě musí jíst přesně po čtyřech hodinách (a běda, když jí častěji). Kojení by se matka měla pokud možno vyhnout (maminky už většinou nedokázaly vysvětlit, proč se věřilo, že by umělá výživa měla být lepší). A pokud už někdo „náhodou“ kojil (fuj, takové středověké praktiky!), pak si dal velký pozor, aby s tím skončil do tří měsíců.

Ono se vlastně tehdy věřilo ve vícero věcí… Třeba že dítě musí být po narození odděleno od matky. Nebo že nejlépe dítěti prospěje, když se hned pár vteřin po narození vymáchá pod kohoutkem s tekoucí (pokud možno studenou) vodou. (To abychom se dítěti za ten vstup do života hned na začátku pěkně pomstili a aby mu mohlo zůstat podvědomé trauma asi navždy.)

No a pak přišla devadesátá léta. A najednou se začaly prodávat knihy pro novopečené maminky, kde se jim hezky polopaticky vysvětlovalo, jak je kojení důležité pro správně fungující imunitní systém, jak prý je nejlepší prevencí proti vzniku alergií a jak umělou výživu má mít jen to nešťastné miminko, u kterého kojení prostě nejde…

Co se to v té společnosti stalo, že najednou tolik obrátila?

Vlastně nic podstatného. Jenom přešel jeden cyklus celospolečenské pověry. Takové pověry, které jsou akceptovány společností bezvýhradně, se prostě ve společnosti vždy objevovaly a objevovat budou.

Tyto celospolečenské pověry mají vždy několik společných rysů.

Zaprvé jim věří drtivá většina společnosti. Jako všechny matky věřily, že pro své děti dělají to nejlepší, když do nich hustí sušené kravské mléko, které příroda vynalezla (tedy ještě než bylo usušeno a doplněno pár éčky) pro telata.

Zadruhé jsou podporovány a upevňovány nějakou skupinou osob, která má v dané epoše výsadní postavení. Ve středověku církev, dnes vědci či experti – ať už se jim říká lékaři nebo třeba ekonomové. Typické je, že když o této privilegované skupině hovoří většinová společnost, označuje ji slůvkem „oni“: „Oni říkají, že děti smí jíst jen po čtyřech hodinách!“ A mlčky se předpokládá, že „oni“ mají patent na rozum.

Zatřetí se ve spojení s danou pověrou obyčejně používá buď výraz „muset“, nebo „nesmět“: „Děti se musí krmit po čtyřech hodinách, děti se nesmí krmit častěji!“ Veřejnost, která tyto výrazy používá, obyčejně totálně ignoruje pravou podstatu výrazů „muset“ či „nesmět“ – totiž musí se dodržovat a nesmí se porušovat zákon, ústava, pravidlo. To je správný význam těchto výrazů. Pokud se však začnou používat ve spojení s takovou celospolečenskou pověrou, najednou pověra získá punc, jako by byla chráněna psaným zákonem.

Začtvrté jsou tyto celospolečenské pověry odůvodňovány nějakým argumentem, kterému drtivá většina společnosti nerozumí do detailů, ale který se na první pohled, pokud jej nerozebíráme příliš do hloubky, tváří velmi logicky: „Umělá výživa je pro dítě to nejlepší, protože obsahuje všechny potřebné živiny a odpovídá nejnovějším vědeckým poznatkům.“

A zapáté: Pokud se někdo této pověře postaví, je div ne kriminalizován. V nejlepším případě je jím opovrhováno jako předpotopním zpátečníkem. A většinová společnost začne takového rebela vytlačovat ze svého středu. Takže nakonec Giordano Bruno, který byl přesvědčen o tom, že Země ani Slunce nejsou středem vesmíru, skončil na hranici.

A které že pověry to jsou? Jen namátkově: Kojit je špatné. Svět je placatý. Jíst instantní pokrmy je zdravé a praktické. Na důchod si musíme spořit ve fondech.

Ano – tvrzení, že „na důchod si musíme spořit ve fondech“, splňuje všechny znaky této celospolečenské legendy, která vždy čas od času přijde, aby se k ní později společnost s posměšky otočila zády.

Tomuto tvrzení věří většina společnosti. Toto tvrzení je podporováno většinou politiků a ekonomů. „Oni“ říkají, že přechod na fondový systém je nutný. Podle „nich“ si musíme spořit ve fondech kvůli demografické situaci – studie to prý jasně spočítaly. A zpochybňovat to prý může jen hlupák, který chce ožebračit důchodce.

Potíž je v tom, že s celospolečenskými legendami se neskutečně špatně bojuje. Ve společnosti totiž není poptávka po jakékoliv změně. Býti ovcí, která si nechá diktovat oficiální názor shůry, je přece tak pohodlné. A argumenty lze předkládat je těžko, protože je nikdo nechce slyšet – ještě než je vyslovíte, jste preventivně umlčeni. Společnost totiž k těmto tématům nechce přistupovat věcně, ale dogmaticky.

Tedy dokud se cyklus neotočí. Abychom totiž nezapomněli – šestý společný rys těchto legend je, že mají svůj cyklus, podobně jako třeba ekonomika. Nejdřív jsou na vzestupu, poté na vrcholu, potom na ústupu – a pak většinou přichází jiné dogma, přesně opačné, popírající to původní.

S podobnými dogmatickými postoji se ale v dnešním světě setkáváme skoro na každém kroku. Penzijní reforma je jen jedním z mnoha příkladů. Pak je tu ještě zdravotní reforma. Státní regulace. Stále větší zasahování státu do života všech – od kontrol na letišti až po předpisy o bezpečnosti práce. Anebo euro – společná evropská měna. Takovou celospolečenskou legendou – u které ale už velmi brzy přijde, či dokonce možná již začala fáze ústupu – je tvrzení, že eurozónu a euro musíme udržet, ať to stojí, co to stojí.

Rozhodli jsme se risknout, že budeme (upřímně doufáme, že jen obrazně) upáleni na hranici jako Giordano Bruno. Protože bourání těchto celospolečenských legend pozoruhodně osvobozuje. Rozhodli jsme si říct, co si o nich myslíme. To proto vznikla tato kniha. Jsme ekonomové – proto si všímáme hlavně politicko-ekonomických témat, právě k nim máme nejvíc co říct. Ale to neznamená, že náš život není sešněrován dalšími desítkami celospolečenských legend, které z nás dělají ovce a udržují nás svým způsobem v poslušnosti.

V kultovním filmu Matrix dostane hlavní hrdina na výběr ze dvou pilulek: po spolknutí jedné se probudí doma a nebude si nic pamatovat. Bude nadále spokojenou ovečkou ctící systém. A nebude pochybovat.

Po spolknutí druhé pilulky ovšem už nebude cesty zpět. Už nikdy neuvidí svět stejnýma očima jako dosud. Nejednou pochopí, že celý svůj dosavadní život žil jakoby s páskou přes oči.

Nuže, jakou pilulku byste volili vy? Pokud pilulku zapomnění, odložte tuto knihu. Hoďte ji do koše. Anebo ještě lépe – spalte ji. Je to jen na vás.

Pokud ovšem volíte pilulku poznání, potom vězte, že poznání spočívá hlavně v tom, že špatné je každé dogma. Tudíž ani my si nečiníme patent na rozum. Nechceme celospolečenské legendy obracet do jejich opačného extrému. Nechť tedy nejsou naše myšlenky chápány jako jiné dogma, ale nechť prostě jen zasejí semínko pochybností, že možná je všechno jinak.

Markéta Šichtařová a Vladimír Pikora

Důležité upozornění

Vzhledem k tomu, že kniha popisuje aktuální dění, a vzhledem k uzávěrce textu je možné, že v době vydání již některé skutečnosti budou mírně zastaralé, situace na finančním trhu posunutá, zákony změněné… Navzdory usilovné snaze autorů do posledního možného okamžiku aktualizovat všechny změny nelze plnou aktuálnost zaručit. Nicméně více než na technických detailech v této knize záleží na logice a podstatě věci. V tomto smyslu je kniha zcela nadčasová.

Jak to všechno začalo

Vladimír Pikora

„Co takhle proklepnout si trochu tu Bezděkovu zprávu? Nebude to trvat dlouho a bude se rozhodovat o důchodové reformě… A měli bychom si to taky trochu propočítat, ne?“

Psal se červen roku 2010. Dovolená na spadnutí, počasí lákalo ke všemu, jen ne k práci. A já tušil, že se můj návrh nesetká u Šichtařové s velkým nadšením. A tak jsem zkusil co nejvíc ledabyle nadhodit, jako by se nechumelilo, že „bychom si to měli trochu propočítat“. V tu chvíli jsem měl štěstí, že v dosahu nebyl žádný mobilní telefon, notebook, těžítko ani jiný předmět, který by se po mně dal hodit. Soudě podle jejího výrazu, představa potenciálně volných červnových dnů vyměněných za analýzu Bezděkovy zprávy zjevně připadala Šichtařové asi stejně tak přitažlivá jako představa sexu s tchyní.

Ovšem když její pětiminutový monolog obsahující úctyhodnou sbírku pro mne do té doby neznámých výrazů pominul, protože si již očividně na žádný další nemohla vzpomenout, musela uznat, že něco na tom bude. Ano, dovolená byla na spadnutí a práce na důchodové reformě vypadala v tu chvíli mimořádně nezáživně. Ale taky byla pravda, že diskuse o penzijní reformě velmi pomalu, ale jistě začínala nabírat na obrátkách, a bylo racionální čekat, že otázky typu „Jak moc je výhodné či nevýhodné to a ono?“ se brzy pohrnou. A že musíme být připraveni. A tak jsme se opět jednou pokusili sami sobě vsugerovat, že venku je vlastně velmi ohavné horko, že máme pylovou alergii, a tudíž nás všechny ty kvetoucí rostliny venku jen obtěžují, a že dovolená v červnu je vlastně k ničemu, protože je vrchol sezóny a všude jsou tuny turistů, a ponořili jsme se do tajů Bezděkovy zprávy.

Netrvalo to ani den, a další sugesce o nevlídném počasí už nebyla zapotřebí. Návrh důchodové reformy z roku 2010 nás pohltil. A zděsil. Velmi brzy jsme si uvědomili, že k tomu chceme něco říct. Tehdy jsme ale ještě netušili, jak složitá cesta je před námi. A jaký budeme muset použít kalibr. A že o pár měsíců později z nás budou kvůli reformě amatérští herci s tlustými ponožkami na nohou a rádiovkou na hlavě.

Prý je to bez rizika. Jo? Fakt?

Vladimír Pikora

Slyšeli jsme to všichni. Minimálně od roku 2000 se o tom mluví skoro pořád. Že je třeba změnit důchodový systém, protože je dlouhodobě neudržitelný vzhledem k demografickému vývoji.

Ono není zas tak těžké na to přijít. Kdo si pamatuje Šichtařovou ještě někdy kolem roku 2000, potvrdí, že se na ni dalo jakžtakž dívat i bez make-upu. Dnes se na ni dá dívat pořád – ale jenom po usilovné hodinové práci maskérky. Když po ránu rozespale mžourá do monitoru a se zalepenýma očima se pokouší vypít toner do tiskárny namísto kávy, nenechá nikoho na pochybách, že stárne. Ještě takových pět let a bude moci začít učit dějepis, protože si valnou část událostí bude sama pamatovat. Tedy – ne že bych byl já proti zubu času rezistentní, ale co si budeme nalhávat, muži s časem jen zrají jako víno. Každopádně rostoucí kvalifikace Šichtařové coby dějepisářky a má rostoucí zralost a mužnost jasně ukazují, že stárnutí populace je nezpochybnitelný fakt.

A všimli si toho i ekonomové a politici. Tudíž diskuse o penzijní reformě je skutečně dlouhá. Úplně první reformní kroky se totiž objevily už v roce 1994 se vznikem penzijního připojištění. V průběhu času však bylo zřejmé, že bude nutné přistoupit k dalším změnám, které budou drastičtější. V roce 2004 tak vznikla tzv. Bezděkova komise, která v roce 2005 publikovala zprávu hodnotící přístup jednotlivých politických stran k reformě důchodů. Výsledkem této analýzy byla však jen další vyjednávání politiků a hašteření, které vedlo do ztracena. Systém zreformován nebyl.

Počátkem roku 2010 proto byla Bezděkova komise opět povolána na scénu. Tentokrát byla ale značně pozměněna a z vůdčích osobností zůstal v komisi vlastně jen samotný Vladimír Bezděk. A komise následně přišla s návrhem nového důchodového systému. Právě s oním návrhem, který jsem v červnu 2010 zatoužil hlouběji prozkoumat, což tolik znechutilo dovolenkově naladěnou Šichtařovou, že jsem se jen díky šťastné shodě náhod vyhnul bližšímu seznámení své hlavy s jejím mobilním telefonem.

Již počátek hlubší analýzy stávajícího i nově navrženého systému začal ukazovat řadu nezodpovězených otázek. Musí být systém reformován právě touto cestou? Co to komu přinese? Je skutečně nezbytné systém vůbec reformovat? A co podvody známé z dob privatizace a následně ze státních zakázek – nezmění jen svou podobu a nebudou směřovat právě do penzijní reformy? Nemůže se plánovaná reforma stát největším finančním průšvihem posledních let?

Odpovědi na tyto otázky můžeme nalézt jen tehdy, pokud detailně prozkoumáme stávající stav i jeho možná řešení. A tak jsme prostudovali mnoho stovek stran. Mimochodem – všechny naše zdroje byly veřejné, většina z nich pochází ze státní sféry.

Stávající stav aneb Na čem jsme

Vezmeme-li v úvahu, jaký – s prominutím – maglajz vzniká v českém právním systému kvůli permanentním změnám jak z dílny zákonodárců, tak z dílny Ústavního soudu, je samotné zorientování se v tom, která že verze je platná právě nyní, téměř heroický úkol. Ovšem v základních rysech je jasno: V současnosti (koncem roku 2011) je český důchodový systém složen ze dvou pilířů. První tvoří povinné průběžně financované důchodové pojištění (Pay-As-You-Go = PAYG). Druhý pilíř tvoří dobrovolné soukromé penzijní připojištění se státním příspěvkem (PPSP). Nynější druhý pilíř se ovšem po spuštění důchodové reformy už nebude jmenovat druhý, nýbrž třetí. A druhý se nově zavede.

Abychom v tom udělali trochu jasno, budeme nadále soukromé penzijní připojištění se státním příspěvkem (tedy to, co dnes funguje) označovat za třetí pilíř. Budeme-li mluvit o pilíři druhém, budeme mít na mysli onen pilíř nově zaváděný na základě penzijní reformy.

První pilíř: jistota

První pilíř je tvořen průběžným systémem PAYG. To je léty prověřený systém. Poprvé ho použil již v osmdesátých letech 19. století německý kancléř Otto von Bismarck – a byl to geniálně jednoduchý nápad. Výhodou systému je jeho trivialita. Krátkodobě se prostě nedá nabourat. Princip spočívá v tom, že dnešní aktivní generace platí důchody dnešní již neaktivní generaci. To, co se dnes vybere, se „téměř hned“ zase vyplatí. Peníze se nikdy nekumulují, neinvestují, a tudíž téměř není možno je promrhat při nepovedené sázce na vývoj finančního trhu anebo rozkrást při vytunelování fondu (a to ani při legendární české tunelářské invenci). Nehrozí, že by někoho lákal velký balík peněz čekající pod správou soukromé instituce na zestárnutí jedné generace.

Systém je založen na mezigenerační solidaritě. My platíme na důchody našim rodičům. Naše důchody budou platit naše děti. Vše vychází z předpokladů, že dva dospělí lidé mají v průměru aspoň dvě děti. Jenomže ouha. Tento předpoklad v posledních letech přestává platit. Se svými dvěma dětmi bych měl být průměrem nebo dokonce lehce pod ním – a přece mám občas při rozhovoru s některými vrstevníky podivný dojem, že se v porovnání s nimi množím jako bílá myška.

Jedním z podstatných, i když často neprávem opomíjených rysů průběžného systému je, že stát ručí za to, že důchodce svou penzi prostě dostane. Třeba neručí za to, jak bude vysoká – ale nějaká bude. Pojistné na důchodový systém se vede na samostatném účtu státního rozpočtu. To není nepodstatná informace. Ne že bych překypoval důvěrou v efektivitu státní správy peněz. Ale když už jednou velký balík peněz na důchody spravuje stát, odpadá mu motiv snažit se tento balík získat ze soukromých fondů jako v zemích, kde větší díl peněz na důchody spravují soukromé instituce. Narážím kupříkladu na Maďarsko, kde peníze v soukromých fondech byly prakticky zestátněny poté, co stát neodolal jejich lákadlu. Co je již jednou státní, není jaksi potřeba znovu zestátňovat, že. Udělat kozla zahradníkem mívá i svá pozitiva.

Pojistné na důchodové pojištění nyní činí 28 % z měsíční hrubé mzdy zaměstnance. Oficiálně vzato, část platí zaměstnanec, část zaměstnavatel. Ovšem prakticky to je vlastně jen fiktivní rozdělení. Má to asi takovou logiku jako tvrdit, že levá polovina vašeho nového zlatého retrívra patří manželce a pravá polovina manželovi. Pro zaměstnavatele je coby jeho náklad na pracovní sílu relevantní celý odvod státu. Stejně tak zaměstnance zase zajímá jeho čistý příjem bez úplně stejného celého odvodu. Stát tak jenom maskuje rozepsáním na různé položky, kolik peněz je mu vlastně z mezd odváděno.

Průběžný systém přitom lze průběžně pozměňovat. Ekonomové tomu říkají překalibrovávat. Můžeme totiž v malých krocích měnit jeho příjmy a výdaje. To by mělo zabránit, aby se systém jako celek zcela zhroutil, pokud by se například demografická situace vyvíjela v jeho neprospěch. Je to vlastně zcela logické, přirozené, a okolí se tomu povětšinou dokáže plynule přizpůsobovat. Šichtařová odpustí, ale opět je dokonale názorným příkladem: Pokud by se svým stárnutím zacházela tak, že by nejprve nepoužívala vůbec žádný make-up a dnem dosažení třicítky by zaměstnala na plný pracovní úvazek maskérku a ještě plastického chirurga, asi by se všichni zúčastnění druhý den poté nepěkně lekli. Jelikož však svůj make-up přizpůsobuje zubu času plynule, milosrdně tím v sobě i svém okolí vzbuzuje dojem, že se vlastně z roku na rok zase tak moc nemění.

V nejhorší variantě je možné jen to, že překalibrace přijde pozdě, a že tudíž budou lidé v důchodu dostávat podstatně méně. Nehrozí však varianta, že by nedostávali vůbec nic. Dokonce třeba i v extrémním případě státního bankrotu, který jsme po posledním dění v jižní Evropě museli vydolovat skoro z historického zapomnění, je poměrně těžko představitelné, že by stát nevyplácel v průběžném systému vůbec žádné důchody. Jenomže někteří politici si to občas příliš zjednodušují. Hází výrazy, jako že „nebude na důchody“. A tím veřejnost matou.

Ano, čtete dobře – průběžný systém prostě bude na rozdíl od jiných systémů fungovat vždy. Jen je v tom nejhorším případě možné, že bude vyplácet velmi, velmi nízké důchody. A to se v porovnání s jinými systémy počítá. U jiných systémů hypoteticky mohou hrozit – v extrémním případě – důchody nulové.

Důchody se nesnižují. Důchody se reformují.

Pro účely makroekonomického modelování (klid, s tím se tu teď nevytasím) lze říci, že příjmy prvního důchodového pilíře PAYG jsou dány hlavně třemi faktory: vývojem průměrné mzdy, vývojem pojistné sazby a počtem zaměstnaných osob.

Když se budeme chtít tvářit ohromně zasvěceně, můžeme to všechno shrnout tak, že systém je ovlivňován jednak růstem produktivity práce v ekonomice a jednak demografickými faktory. Pokud tedy budeme dostatečně zvyšovat produktivitu práce třeba investicemi či technologickým vybavením (prostě namísto vidlí začneme nejprve používat traktory a pak místo traktorů na člověku nezávislé roboty), mohli bychom čistě hypoteticky systém financovat do aleluja. Nicméně vyšší mzdy také v čase vedou k vyšší cenové hladině, tedy k inflaci. Nelze tak spoléhat na to, že vyšší produktivita práce systém vyléčí. Reálně (ve stálých cenách) výnosy ovlivňují hlavně demografické faktory – konkrétně míra porodnosti a migrace. Zatímco porodnost nedokážou politici dlouhodobě výrazně ovlivnit (ačkoliv rádi tvrdí, že postaví víc školek a hned prý budeme mít víc dětí), mají celkem kontrolu nad migrací. Zavřít ostnatým drátem hranice, nebo naopak ostnatý drát před kamerami přestříhat je trochu snazší než donutit ženy rodit víc dětí. Systém PAYG lze tedy reálně zachránit jen vyšší imigrací. Případná vyšší porodnost generovaná vládními programy podporujícími rodinu bude dlouhodobě spíš jen kapkou moři.

Takže: Zatímco příjmy systému stát nemá úplně pod kontrolou, má pod kontrolou jeho výdaje – tedy výši důchodů.

Výše důchodů je totiž ovlivněna vzorcem výpočtu důchodu a valorizacemi. Vzorec je samozřejmě možno v průběhu času postupně měnit, což je ostatně realita posledních let. A už jsme u toho.

Důchody je totiž z politických důvodů složité snižovat. Snížení důchodů je tedy třeba nějak pěkně marketingově zaobalit. Funguje to podobně jako s mým telefonním operátorem. Vždy, když mne donutí nějakým záhadným trikem, který prohlédnu až poté, koupit nějakou další a zhola zbytečnou službu, místo aby mi poděkoval za „koupi“, poděkuje mi za „spolupráci“. A nejspíš doufá, že když se budu domnívat, že spolupracujeme, nepovšimnu si, že jsem svým nákupem odlehčil peněžence. A podle stejného principu se v praxi dost často „snižování důchodů“ říká „důchodová reforma“.

Mimochodem – zajímavostí, kterou uvádí Bezděkova komise, je, že z analýzy, kdo na systému relativně nejvíc vydělává, vychází v rámci velkých skupin ženy. (Více viz zpráva tzv. první Bezděkovy komise – Bezděk a kol. /2005/.) U nich je díky vyššímu průměrnému věku dožití také vyšší výnos ze systému. Lze proto intuitivně čekat, že v budoucnu vzniknou tlaky k vyrovnání výnosů u mužů a žen. To by v extrémním případě mohlo hypoteticky vést až k tomu, že budou ženy odcházet do důchodu později než muži. Že by tak emancipace dosáhla nových rozměrů?

Table of Contents

O autorech

Úvod

Důležité upozornění

1 Penzijní reforma

Jak to všechno začalo

Prý je to bez rizika. Jo? Fakt?

Stávající stav aneb Na čem jsme

První pilíř: jistota

Důchody se nesnižují. Důchody se reformují.

Třetí pilíř: divoká karta

Ukončení penzijního připojištění

Proč se spoří tak málo?

Třetí pilíř má i mouchy

Proč je reforma nutná?

Čas na změnu

A co svět?

Modla

Takže kudy na to?

Zlé a horší na výběr

Rizika fondů

Prý musíme zvýšit DPH. Prý kvůli reformě…

Kolik si „připojištěním“ naspoříme během 35 let?

Kolik si střadatel připojištěním „utrhuje od pusy“ aneb Stojí to za to?

Kolik si naspoříme ve druhém pilíři?

Vyplatí se nám účast ve druhém pilíři?

A to jsme ještě nemluvili…

Má to pár dalších chybiček

Fondy nejsou pojištěné!

Kdo ví, co bude za 95 let, nechť se přihlásí

Podtrženo a sečteno…

A přece je tu cesta

Nechceme se pást

Jeden velký chaos

Kouřová clona

Inflace je potvora

Pozor na ni

Ta potvora je zpátky

Dvakrát měř, jednou řež

Nemovitosti aneb Můj dům – můj hrad

Bublina je za námi

Byt, dům či pozemek?

Nabídka

Poptávka

Dostupnost hypoték

Hypoteční úroková sazba

Do poptávky mluví i leccos dalšího…

Fuj, ty daně

Nejsme opuštěný ostrov

Takže si to shrňme

A co na to ceny?

Střednědobý horizont – byty

Střednědobý horizont – rodinné domy

Střednědobý horizont – pozemky

Zítra není dnes

Dlouhodobý horizont – pozemky

Dlouhodobý horizont – byty

Dlouhodobý horizont – rodinné domy

Letem akciovým světem

Taky to s nimi jde, ale…

Kdo si počká, ten se dočká

Politici nám zavařili (Jako by uměli něco jiného)

Diverzifikovat, diverzifikovat, diverzifikovat

Dluhopisy aneb Bývávalo lépe

Malý risk – malý zisk

Kroťme nadšení

Český ušmudlánek je na tom ještě dobře

Nové státní spořicí dluhopisy

Zlaté zlato?

Je to mrška nestálá

A přece má své výhody

Podílové fondy: proč ne?

Není fond jako fond

Zajištěné fondy stojí za hřích

Umělecké sbírky a spol.

Podtrženo a sečteno…

2 Jak přichází krize?

V USA to začalo

3 Rozpadne se eurozóna?

Co je vlastně špatně

Co je to bankrot

Není všechno Evropa, co má problém

Malý krok pro USA, velká změna pro svět

Historie bankrotů aneb Máme se kde inspirovat?

Důsledky veřejného dluhu

Jaká jsou teoretická řešení?

A co vlastně Evropa dělala dosud?

Scénáře aneb Co Evropu čeká a nemine

Smutná česká realita

Dodatek