ZVŮLE

Petr Tesař

Kapitola I.

Seděl jsem u lůžka muže, kterého mi poprvé osud přivedl do cesty sotva před osmi hodinami. Holé zdi nemocničního pokoje zdobil jediný plakát vyzývající k střídmému životnímu stylu. Pokoj osvětlovaly zářivky a vrhaly bledé světlo na zamřížované okno. Venku byla zatím tma jako v hrobě, ale každou chvíli už muselo začít svítat. Žaluzie bránily ve výhledu ven, nicméně poskytovaly soukromí a klid k odpočinku. V místnosti se jemně vznášel odér dezinfekce.

Stolička vedle nočního stolku dočasně poskytovala azyl mému unavenému tělu. Dveře dovnitř byly pootevřené. Před chvilkou jimi prošla sestra, odnášející zkrvavené obvazy s rozstřihanou leukoplastí.

Muž na lůžku trochu pohnul tělem a následně zasténal. Už nějaký čas jsem ho pozoroval. Mohlo mu být téměř šedesát, chlupy na obnaženém hrudníku prokvétaly stříbrem a vysoké inteligentní čelo pokrývaly drobné vrásky. Přesto bych ho nepovažoval za starce. Mohutná hruď se s každým dalším nádechem vzdouvala jako mořský příboj a nyní klidné paže připomínaly dva svěráky. Na první pohled bylo jasné, že se s ním život nemazlil.

Muž odpočíval navenek klidně, břicho pevně převázané. Pod sněhobílým fáčem a gázou skrývající hlubokou, ošklivě vypadající ránu, však probíhal tuhý boj o přežití.

Sestřička se vrátila a vrhla po mně další zničující pohled. Na včerejší žádost zraněného mě dnes musela pustit. Rozhodně ji to netěšilo. Neměla ráda publikum tam, kde jindy býval klid a soukromí.

Postarší buclatá paní s šedivým výrazem ve tváři. Své řemeslo ovládala mistrně, ale dělala ho už moc dlouho.  Každý den přicházela do styku s utrpením a nelítostnou realitou. Naučilo ji to nedůvěřovat lidem. Mile jsem se na ni usmál. Věnovala pozornost pacientovi.

Když muže přebírala, bylo štěstí, že žije. Z boku mu trčel nůž, mělce dýchal a v krátkých intervalech ztrácel vědomí. Ztrácel i velké množství krve. Vím to, protože to já ho přivezl.

Náš vstup na scénu zpočátku nikoho nezajímal. Vtrhl jsem sice do haly jako velká voda, ale vrátnice byla prázdná. V celém baráku byl tak neuvěřitelný klid, že jsem slyšel i ozvěnu vlastního srdce, jak poplašeně bije v netrpělivém taktu. Pár skoků stačilo, aby mě lítačky přenesly do čekárny. Za proskleným okénkem, s velikým nápisem „PŘÍJEM“, poklidně kouřila čerstvě zalitá káva. Bez majitele. Bezradně jsem se rozhlédl a zavolal do chodby k ordinacím.

„Je tady někdo?“

Výzvu jsem párkrát zopakoval, než do ticha zaznělo hlasité spláchnutí a vrzly dveře. Jakmile se mi podařilo vylíčit, o co jde, vzaly věci rychlý spád. Zřízenec vytáhl pojízdné lehátko, pomohl mi ze zadního prostoru nákladního vozu vyndat zraněného a transportovat ho na ošetřovnu.

Otevřenými dveřmi bylo vidět, jak sestřička zkušeným zrakem hodnotí situaci, urychleně odchází k postranním dveřím, uctivě klepá a skrz pootevřenou škvíru cosi říká. Napadlo mě, že je to místnost vyhrazená lékařům trávícím noční službu na pohotovosti.

Dokázal jsem si živě představit, jak doktor pomalu, neochotně otvírá těžká unavená víčka, poslouchá hlas proplouvající k němu do šera místnosti, i jak kvapně vstává. Mezitím mi zřízenec, nerozhodně postávající za dveřmi ošetřovny, zakryl výhled do místnosti a nějaký čas trvalo, než zase uhnul. Pacient přišel náhle k vědomí. Začal vzdorovat.

Ukázalo se, že zraněný muž si přeje moji přítomnost v ordinaci. Mluvil trochu těžce, ale nikoliv zmateně. Požádal, abych až se ráno probere, za ním přišel. Chtěl mi něco říct, nabídnout. Teprve potom si nechal dát injekci s uklidňujícím prostředkem. Lékař nás, mě i zřízence, vykázal z místnosti. Při odchodu byl sotva čas si ho prohlédnout.

Nějak podvědomě člověk očekává, že doktor bude vážený, starší pán v bílém plášti, s prošedivělým knírem a fonendoskopem kolem krku. Možná tomu za nějakých dvacet let tak bude, ale teď přede mnou stál mladík. Na sobě plátěné zelené nohavice, část operačního oděvu, takového, jaký je vidět v každém druhém seriálu, volnou plátěnou halenu a kolem krku staženou roušku. Nemohlo mu být víc než mně, tipl bych tak dvaatřicet. Pětatřicet maximálně.

Venku na chodbě jsem si automaticky sedl na lavičku.

Bylo nesmyslné tady čekat, až muže, kterého ani neznám, odoperují a až znovu přijde k sobě. Proč? Chtěl mi snad vyslovit díky? Nestál jsem o ně. Každý slušný občan na mém místě by udělal to samé. Pomohl by tomu chlapíkovi při potížích, vysadil ho v nemocnici, nechal na sebe kontakt na příjmu pro policii a hurá zpátky domů, za rodinou k večeři. To by přeci udělal každý. Já zůstal sedět. S večeří na mě dneska doma nikdo nečekal, ne po tom, co se večer přihodilo.

Zahajovací přípitek ve foyer právě začínal, když naše auto pozdě odpoledne konečně zastavilo před galerií. Jako obvykle trvalo Anně pudrování a nanášení líčidel neuvěřitelně dlouho. Na moje upozornění ke mně z koupelny zaznělo jen nevrlé zamumlání. Opustil jsem dům. V tu chvíli to vypadalo jako jediné rozumné řešení. Ženské a jejich věčná nedochvilnost.

Ale co, proč si kazit pěkný večer. Motor naskočil na první otočení a poklidně vrněl jako kotě schoulené v klíně. Tlumený zvuk konejšivě uspával. Další bouchnutí dvířky tu idylu zničilo.

„Můžeme.“

Manželka na vedlejším sedadle darovala mému pohledu jeden zářivý úsměv. Vynaložené úsilí i čas za to stály, moc jí to slušelo.

Nakonec jsme nebyli posledními příchozími. V hale na nás čekala sklenka šampaňského a u vchodu do foyer program vernisáže. Příval hostí do předsálí udržoval zábavu stále v proudu. Plnou veselí, podávání rukou a objímání. Cítil jsem se poněkud cize v takovém prostředí. Anna naopak, hned u dveří narazila na dávného známého.

„To snad není možné, já tě neviděla tak sto let.“

„Anno, vypadáš pořád stejně dobře.“

Manželka byla ve svém živlu. „Znáš mého manžela?“

„To je Tim, Time Georg, můj kolega ještě ze studií.“

„Tim Ekrton, těší mě.“

Na paměť mi přišla jedna stará zasutá historka. Anna ji vyprávěla kdysi v kavárně, ještě když jsme spolu chodili.

„Nejste vy ten Georg, co přinesl na kolej lešenářskou trubku oknem?“ Okno bylo ve třetím patře a ti tři, co měli tento šílený kousek na svědomí, předtím vypili nejednu skleničku. Zřejmě jim to přišlo jako dobrý nápad. Jen bůh ví, jak trubku dostali dovnitř, aniž by někomu ublížili, nebo cokoliv rozbili. Bohužel, Georg už mé otázce nevěnoval pozornost. Do haly právě vstoupila jakási exotická kráska a upoutala na sebe pozornost téměř všech přítomných mužů, nejen tu Georgovu.

„Omluvte mne. Anno, uvidíme se později, musíme toho tolik probrat.“ A byl pryč.

Vpluli jsme s manželkou do veliké místnosti zaplněné lidmi. Téměř okamžitě nám vyšli vstříc Harry a Pamela Whittliovi. Pamela byla jednatřicetiletá okouzlující blondýnka, s pěknou kyprou postavou a jiskrnýma modrýma očima. Celá tahle událost byla vlastně kvůli ní. Rozhodla se podpořit umělce v této zemi a otevřít novou galerii moderního umění. Zahájení bylo provázeno prodejní výstavou několika autorů, o kterých jsem se později dozvěděl, že jsou nadějí národa. Jisté je, že několik uměleckých děl už neslo visačku „Prodáno“. Ne, že by Whittliovi potřebovali jakoukoliv další finanční podporu. Harry Whittli patřil mezi šlechtickou smetánku a přímo se topil v penězích. Nebo se to o něm alespoň říkalo.

Na první pohled vypadal na sympatického muže v poněkud pozdějších středních letech (byl asi o dvacet let starší než jeho žena).

Ačkoliv patřil do jiných společenských kruhů, jeho vystupování vůči okolí bylo velmi uhlazené. Oba jsem viděl prvně, ale udělali na mě dobrý dojem.

„Time, dáme si skleničku?“

Pamela s Annou objímaly jedna druhou a nadšeně švitořily. Byly kamarádky ještě z dětství. Chodily spolu několik let na flétnu. Bylo jim sotva čtrnáct, když se Annina rodina odstěhovala a ony ztratily kontakt. Pak se před měsícem znovu potkaly po mnoha letech v jednom butiku.

Harry zpozoroval, kam koukám a ihned dodal: „Jen je nechte, to víte, musí si všechno pečlivě převyprávět. Ženské…“ Znal jsem ten povzdech.

„Kvůli nim se člověk nechá i zruinovat, ne?“ Vtip člověka ve výsostném postavení.

Podle programu, po přípitku a nezbytném proslovu, následovala prohlídka samotné galerie i s prezentací jednotlivých autorů. Musím přiznat, že díla současných umělců mě nechávala pozoruhodně chladným. Rád si o sobě myslím, že nejsem kulturní analfabet, ale barevné, navzájem chaoticky zkřížené cákance ve mně nedokáží vyvolat ten pravý obdivný pocit. Možná jsem staromilec, ale raději s ohromením hledím na The Fighting Temeraire a žasnu nad provedením i myšlenkou, jasně zachycenou na plátně.

Jak čas plynul, prohlídka pomalu spěla ke svému konci a následovala velkolepá oslava. Hluk v galerii narůstal. Pán domu mě opustil (měl i jiné závazky) a nechal moji maličkost ve společnosti postaršího páru z Kanady. Po chvíli lehké konverzace o proměnlivém květnovém počasí jsem se omluvil s tím, že bych měl zkusit vyhledat svoji ženu.

„Jen běžte, chlapče.“

A tak jsem vyrazil. Všude kam oko dohlédlo, stály větší či menší hloučky lidí a vřele diskutovaly. Někteří mi připadali povědomí, ale nebyl zde nikdo, koho bych skutečně znal. Nebylo divu, že mé společenské možnosti byly tak brzy vyčerpány a vyžadovaly podporu.

Anna stála opřena zády o krbovou římsu, měla úsměv ve tváři a mírně nakloněnou hlavu ke svému společníkovi. K Georgovi. Exotická kráska tedy patrně dala přednost některému jinému nápadníkovi.

Georg stál v manželčině těsné blízkosti, pravou ruku kdesi vzadu, v oblasti jejích řekněme snížených boků, zatímco v druhé rozverně máchal poloprázdnou skleničkou šampaňského. Anna zachytila můj pohled a vyprostila se z Georgova sevření.

„Drahý, pojď k nám, to si musíš také poslechnout…“

„Nebudu rušit, jen jsem chtěl vědět, jestli se dobře bavíš. A jak vidím, jsi v dobrých rukách…“ nemohl jsem si pomoci, aby můj pohled nesjel k jejím bokům.

„Georg je dobrý společník. Dáš si s námi skleničku…?“ Sladký hlas, ve kterém bylo cítit napětí. Poslední dobou nám to s manželkou moc neklapalo.

„Nedám!“ odsekl jsem. Bohužel o poznání hlasitěji než jsem měl původně v plánu. Několik kolem stojících hostů se tázavě ohlédlo. Bouřkové mraky táhly přes Annin obličej. Mlčela však. Anna neměla ráda skandály.

Večer po desáté, když afterpárty pomalu končila, všichni nasedali do aut a odjížděli. Whittliovi si na noční život nepotrpěli. Protože jsem pil, řídila Anna. (Měla jen dvě šampusky.) Nemluvila, rty pevně semknuté, oči zarputile upřené vpřed. Znal jsem ten výraz. Pověstné ticho před bouří. Bylo mi jasné, že tady slovy nic nezmůžu. Čas mě naučil, že sopka doutnající uvnitř musí dát průchod svým emocím, aby po bouři mohlo přijít vyčasení. Bohužel, tohle hloupé přirovnání mi na tvář přivedlo bezděčný úsměv.

„Těší tě, že jsi mě ztrapnil před přáteli a zkazil celý večer?“

Jako obvykle trochu přeháněla.

„Cože?“ Smích mě samozřejmě ihned přešel.

„Co si o nás všichni pomyslí? Tobě je to nepochybně jedno, ty je neznáš. Ale co já? Byli tam populární a velmi vlivní lidé. Každý kdo něco znamená.“ Anna byla vždycky hrdá na to, že zná lidi z vyšších vrstev, že k nim patří. To zdědila po matce. Jen bůh ví, proč si vzala mne. Společenskou nulu.

„Nekoukej tak hloupě. Někdy si myslím, že naše manželství je jeden veliký omyl.“

To už bylo trochu moc i na mě. Nelíbilo se mi, jak Anna stále častěji vyhledává společnost cizích mužů a teď konečně můj potlačovaný hněv vyplul napovrch. Byla to ošklivá hádka. Řekl jsem Anně spoustu škaredých věcí a ona zase mně. Když svár dosáhl vrcholu, auto prudce zastavilo. Nakonec jsme na sebe jen nevraživě civěli.

„Asi se nechám rozvést!“

„Fajn!“ Bez rozmyslu jsem vystoupil a třískl dveřmi. Ještě jsem stačil postřehnout, jak jí obličejem projelo zděšení. Jenže ho bleskurychle vystřídala zatvrzelá uražená ješitnost.

Auto vedle mne zařadilo první rychlostní stupeň a s kvílejícími gumami zmizelo pryč. Cítil jsem se sice jako opařený, ale pro tuhle chvíli nebylo čeho litovat. Teď ještě ne, na to bylo příliš brzy.

Anna na tom byla jistě podobně. Už jsem ji znal dost dlouho, abych věděl, o co se pokouší. Byla mnou přistižena, jak flirtuje s cizím mužem, ale místo pocitu viny přešla do protiútoku. Nesnášela, když cítila zahanbení.

Zůstal jsem stát sám, opuštěný na odpočívadle. Kolem mne svištěla projíždějící auta jedno za druhým. Řidiči spěchali domů do peřin, nebo někteří opozdilci za zábavou sobotní noci. Vpravo, kousek odtud, rostl malý úhledně upravený remízek.

Na jeho začátku stavitel zbudoval nevelikou nízkopodlažní budovu s malými místnůstkami pro vykonávání naléhavých potřeb. Vzadu pak společnou umývárnu. Kousek stranou stála dřevěná lavice a masivní stůl, zapuštěný hluboko do země. Idylický kout s výhledem do přírody zval k odpočinku. Nu co, čas mám. Vyrazil jsem tím směrem.

Vítr proháněl mraky po obloze a tak co chvíli zasvítil měsíc do houstnoucího šera. Na jaře přichází noc rychle a bez varování. Jakmile sluneční paprsky přestanou zahřívat okolní zem, vzduch rychle vychládá a teplota při vyjasnění může klesnout až k nule. Plášť přehozený přes oblek nebyl právě teplý (nějak jsem nečekal, že budu muset zůstat přes noc venku), ale chránil před profouknutím.

Když už mi chyběly jen čtyři yardy k budově, odkryla křoviska zaparkovaný nákladní vůz. Vítr nadouval plachtu a jedna její uvolněná část neustále narážela do postranice. V duchu jsem zaplesal. Zkusím požádat řidiče, jestli by mě neodvezl do nedalekého města. Kabina byla bohužel prázdná. Když už jsem se chtěl otočit zpět k budově, vzduchem ke mně zalétly útržky hovoru. Hlas zněl výhružně a nebezpečně. Slovům nebylo rozumět.

Obešel jsem vůz. Na druhé straně patrně probíhalo přepadení. Dva muži stáli vyčkávavě proti sobě. Třetí ležel v bezvědomí na krajnici, hlavou v trávě. Pomalu přicházel k sobě. Muž stojící ke mně čelem si toho všiml. Bylo vidět, že hodnotí situaci. Teď si probouzejícího všiml i třetí muž. Výhružně popošel vpřed a křikl na něj.

„Vstávej!“ mírně kopl do ztuhlých nohou vedle sebe.

V ten okamžik na chvilku vyšel měsíc a já zahlédl nůž. Chlápek měl tetované kotníky prstů a postrádal jeden ušní lalůček. Znovu postoupil o krok k osamocenému muži před ním. Viděl jsem, jak se napřahuje i jak vyráží vpřed. Nebyl čas na rozmýšlení. Jestli chci zabránit neštěstí, musím jednat. Křik je v takových případech silná zbraň, dokáže nepřítele dezorientovat i zastrašit.

Spustil jsem jako smyslů zbavený. Třískl párkrát do plachty a za běhu hrozně dupal. Útočník okamžitě změnil taktiku, a aniž by se ohlédl, zmizel v nedalekém houští. Druhý agresor, válející se do teď na zemi, sjel po vlhké trávě do příkopu a zkoušel vstát. Bylo mým úmyslem zabránit alespoň tomuhle v útěku. Mezitím šel přepadený muž pomalu ke mně. Jeho chůze připomínala chůzi opilce. Náhle se pod ním kolena podlomila. Zkoušel znovu vstát, ale nešlo to.

„Pomozte mi.“

Hlas nebyl ovlivněn alkoholem, byla v něm stopa bolesti. Podruhé v relativně krátkém čase uslyšelo odpočívadlo hvízdání gum. Lupiči definitivně zmizeli. Tentokrát jsem ovšem nebyl sám. V náručí mi ležel člověk s nožem v boku a umíral. Nejsem žádný školený zdravotník, abych věděl jak v takových případech jednat. Co však bylo jasné, jestli vytáhnu nůž z rány, pak šofér tohohle náklaďáku vykrvácí. Musí okamžitě do nemocnice.

Zraněný muž na lůžku pohnul rty. Byla neděle ráno. Uplynula skoro věčnost od chvíle, kdy mě k němu sestřička pustila do pokoje. Každých deset minut, kdykoliv šla okolo, nahlédla dovnitř. Pokaždé jsem se na ni usmál, ona pokaždé beze slova zmizela. Skoro bych řekl, že kontrolovala, co dělám já, než že by měla starost o stav pacienta.

„Kde to jsem?“

Skelné oči muže nerozhodně bloudily po pokoji. Pak spočinuly na mně. Bylo vidět, jak do nich zvolna proniká vědomí.

„Vy jste ten člověk co mě zachránil.“

„Jmenuji se Tim, Tim Ekrton.“

Trochu mechanicky mi podal ruku, ale pak ji vřele stiskl.

„Děkuju.“ Jak jsem měl později možnost zjistit, na dlouhé řeči si nikdy nepotrpěl.

„Moje jméno je John Weldmen. Na to, co jste pro mě udělal, do smrti nezapomenu.“

Pak utichl a jen si mě tak prohlížel. Měl ostré, kobaltově modré oči, stejné jako mají námořníci nebo prérijní jezdci zvyklí přehlížet širé dálavy. Jeho pohled mnou pronikal stejně snadno jako rentgenové paprsky. Připadalo mi, že dokáže nahlédnout až na dno duše nebo číst myšlenky.

„Proč jste to udělal?“

„Byla to moje povinnost.“

„Nesmysl! Každý druhý na vašem místě by koukal hezky rychle zmizet.“

Měl jsem v úmyslu protestem napravit pošramocenou reputaci národa, ale gestem ruky mi pokynul, abych mlčel.

„Vím, jak to chodí. Vděčím vám za život … a nejspíš i za majetek. Tedy, jestli víte, kde je teď můj náklaďák.“

„Na odstavném parkovišti vedle nemocnice. V noci, když vás po operaci převezli na pokoj, jsem ho došel přeparkovat. Bránil ve vjezdu na příjem.“

„Vy jste řidič? Cestou jsem na chvíli přišel k sobě a koukal, jak jedete. Čistá práce.“

„Ale to ne, můj strýc jezdil kdysi s kamionem. Já mu jen trochu pomáhal.“

Nijak dál jsem to nevysvětloval.

Bylo mi čerstvě sedmnáct let, když mi umřela maminka a já neměl nikoho, za kým bych mohl jít. Otec od nás odešel dávno před tím a zmizel, bůh ví kam. Potom odnikud přišel strýc Baston. Přijal tehdy péči o jediné dítě nevlastní sestry a vzal mě pod ochranná, i když trochu toulavá, křídla. Žil kočovným způsobem života a s ničím si nedělal starosti. „Zítřek je až zítra“, říkal. A jak říkal, tak také žil.

Strýc Baston neměl rád, když se mu říkalo strýc Baston.

„Evžen, mladej.“

Mě pak jednoduše tituloval „mladej“ nebo „cucáku“, to zrovna podle toho, jakou měl náladu. Sám byl mnohem menší než já. Zavalitý, s prošedivělým, věčně umaštěným knírem a pichlavýma očima. Neustále bručel a na něco si stěžoval. Trvalo mi hodně dlouho, než jsem tuhle jeho masku prokouknul. Ve skutečnosti uvnitř nepřístupné slupky skrýval měkké srdce.

S tirákem jezdil od svých jednadvaceti let. Náklaďák byl to jediné, co měl, domov ani ženskou nehledal. Vzpomínám si, jak kdysi v nějakém baru u odpočívadla, bylo to myslím nad šestou skleničkou whisky, zabručel jednu ze svých dalších výchovných poznámek.

„Mladej, pamatuj si, že ženský a kola, to nejde nikdy dohromady.“

Proto mě překvapilo, když později prohlásil, že manželku má. Utekla mu půl roku po svatbě, ale nikdy se nerozvedli. Dodnes si myslím, že ji pořád miloval.

Strýc Evžen nejezdil trvale pro nějakou konkrétní firmu. Nechával se najímat i s náklaďákem na jednorázové zakázky a po doručení nákladu šel zas o dům dál. Taková svoboda s sebou samozřejmě nesla i stinné stránky.

Jízd tohoto typu nebylo na trhu nikdy moc. A když už nějaká taková vyplula na povrch, šlo o nejzastrčenější nebo nejdivočejší kouty světa. Při takové jízdě se vyplácelo nezastavovat. To Evžen samozřejmě moc dobře věděl. Párkrát si proto zkusil najmout společníka, ale jak už jsem řekl, se strýcem bylo těžké vyjít. Buď nebyl spokojený on, nebo druhý řidič. A tak mu parťák dost často prostě bez varování utekl.

Když si pro mě strýc po matčině pohřbu prvně přijel, měl obrovský monokl přes půl obličeje a zhmožděnou levou nohu. Jeho tehdejší pomocník zastavil na odpočívadle, zatímco strýc spal, a po anglicku zmizel. Netrvalo dlouho, odstavený kamion padl do oka nějaké loupeživé bandě a ta se s chutí postarala o jeho náklad. Evžen měl štěstí, že ho nechali na živu a nepřišel i o vůz.

„Tak nastup, mladej! Bude lepší, když necháš vzpomínky i starej život za sebou.“

Měl pravdu. Cestování mi svědčilo. Dva měsíce prázdnin utekly jako voda. Ani se mi nechtělo zpět do školy. Strýc na tom, z bůhví jakého důvodu zarputile trval. Tvrdil, že vzdělání je v dnešním světě to nejdůležitější, co člověk může získat.

Dal vyřízení pozůstalosti právníkům, založil svěřenecký fond a tam pro mě uložil veškeré peníze po matce a pravidelně na něj zasílal větší či menší částky, aby mě podporoval při studiích. Asi nečekal, že bude muset platit ještě tolik let. Jak s určitou, špatně utajovanou hrdostí prohlašoval, s univerzitním šprtem prý ještě nikdy nejezdil.

Strýc Evžen mi do studií nikdy nezasahoval. Tvrdil, že na to nemá hlavu. S jednou jedinou výjimkou. Trval na tom, abych hrál za vysokoškolský tým ragby.

Celý první ročník jsem pak byl pokrytý samými černo-modrými podlitinami. Strýc samozřejmě tvrdil, že mě zocelí. Já mu nevěřil, ale skončit jsem se neodvážil. Dodnes nevím, jestli to ustavičné otloukání k něčemu bylo. Jestli dokázalo utužit můj charakter.

Vím jen, že jsem o to radostněji vyhlížel prázdniny. Na společně strávených pár měsíců v kamionu jsem se vždycky těšil celý školní rok.

Byl jsem mladý a za volantem poznával nový, do té doby netušený svět. Řídit tahač nebylo nic tak těžkého, jak by člověk myslel a noční prázdné, dlouhé a rovné dálnice příliš možností pro jezdecké chyby nedávaly. Přesto, i těch pár chvil v noci, kdy strýc spal (nikdy nepotřeboval víc jak pět hodin), stačilo k tomu, abych řidičské schopnosti dovedl k celkem obstojné dovednosti.

…

„Jste skromný, to se mi líbí.“ Hlas Johna Weldmena mě vytáhl ze vzpomínek zpátky do nemocničního pokoje.

„Jak to, že nejste doma s manželkou?“ Pokývl směrem k mé levé ruce a kroužku na prsteníčku. Neměl jsem chuť cokoliv vysvětlovat a tak jsem jen pokrčil rameny. Chvíli mě studoval, než nakonec řekl: „Měl bych pro vás práci.“

To bylo poprvé, kdy mi dokázal číst myšlenky, aniž by cokoliv věděl o mé současné situaci. Situaci, která byla víc než otevřená

a nejistá. S manželkou na odpočívadle odjela i chuť vracet se do zbrojařské firmy jejího otce. Budu tam muset zavolat a požádat tchána o delší, neplacené volno. Naštěstí jsem s ním vycházel dobře. Jestli se se mnou Anna rozvede, tak bych tam stejně nevydržel.

„Vlastním malou speditérskou firmu. Nic velikého, máme všeho všudy jen tři auta, ale řekl bych, že si nevedeme zase tak špatně. Bohužel, díky tomuhle zranění budu nějaký čas mimo, a to znamená o řidiče míň. Něco takového si nemůžeme dovolit, to by nás položilo. Prokletá smůla! Právě když se nám konečně podařilo ulovit velkou rybu.“

John (trval na tom, abych mu tak říkal. Sám mě začal oslovovat Time) mě seznámil s vybavením i s běžným chodem firmy. Abych byl upřímný, jeho nabídka mě lákala minutu od minuty víc a víc. Nikdy bych neřekl, jak mi posledních pár let ježdění chybělo.

A tak jsem konečně přijal. Bude zábava zase sednout za volant,

i když jen na pár týdnů, než bude John znovu schopen převzít své povinnosti. Budu mít alespoň čas urovnat si myšlenky a vymyslet co s Annou a naším manželstvím.

Table of Contents

ZVŮLE

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.