František Niedl

KRÁLOVSTVÍ MEČE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2017

© foto na obálce Nejron Photo 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8044-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8045-2 (mobi)

1

Král Jan stál u okna jedné z mála dobře zařízených komnat jinak zpustlého Pražského hradu. Vše vypadalo klidné, spořádané a plné míru. Bylo po svátcích narození Ježíše Krista a do konce l. P. 1314 zbývalo jen několik dní. Střechy Menšího a Starého Města byly zasněžené a stoupal nad nimi dým. Vznášel se z komínů těch výstavnějších domů a vycházel z otvorů ve střechách těch chudinských, postavených ze všeho možného, co přišlo jejich stavitelům pod ruku. Domy stály především kolem řeky. Bydleli v nich a své živnosti měli koželuhové, barvíři, cídiči, ke kterým nosili své výrobky ke konečné úpravě platnéři. Ještě chudší příbytky patřily rybářům, šífařům a vorařům. Nejvyšší pak byly střechy kostelů, nad nimiž se tyčily věže, aby se hlas zvonů v nich zavěšených mohl k větší slávě boží nést až za hradby města. Ale ani za hradbami nebylo pusto. Na pláni zvedající se k Vyšehradu stály roztroušené domky, ale i dvorce a formanské hostince či ohrady. Vltava, dosud nesevřená ledem, protékala městem klidně a důstojně. To až později, až přijde voda z jarního tání, začne hrozit. A nejen to. Když se nahromadí kry, rozlije se z břehů. To pak těm, kteří žijí kolem řeky, nastanou zlé časy a mnohdy jim půjde i o život.

„Obhlížíš své království, Jane?“ přistoupila ke svému choti královna Eliška. K Janovi, který byl stále ještě mladíkem, ale nikoliv už mladíčkem, jakým byl, když nastoupil na český trůn před čtyřmi léty. Nedalo se přehlédnout, že za ten poměrně krátký čas ušel dlouhou cestu.

„Připadá mi, jako by bylo tohle království prokleté,“ odpověděl zasmušile.

„Opravdu máš takový pocit?“ přitiskla se k němu jeho choť.

„A neměl bych mít? Jako bych zde byl neustále cizincem a nic nevykonal. Nechybělo mnoho a já se stal římským králem. Podařilo se snad některému z mých předchůdců ve věku osmnácti let a po čtyřech letech vlády dojít tak daleko?“

„Málem. Mému dědovi Přemyslu Otakarovi II., i když ve zralejším věku. Byl to velice silný a ctižádostivý král. A obávaný,“ odvětila královna Eliška.

„Což ho nakonec stálo život.“

„Ale ne z rukou českých pánů.“

„Skutečně?“ ušklíbl se Jan. „Slyšel jsem, že mu k té smrti značnou měrou dopomohli.“

„Pokud myslíš Záviše z Falkenštejna, to bylo osobní. Jednalo se o Falkenštejnovy ambice.“

„A kdy to není osobní a nejedná se o ambice? I já chci být silný král. Budu se muset též obávat domácích pánů?“

„Možná, ale zatím vyčkávají, co po svém návratu od té slavné korunovace učiníš. Nebudou však čekat dlouho – přece jen chtějí svůj díl na moci.“

„Aby si mohli nahrabat ještě víc než doposud. Mnozí ještě nevrátili to, co si nakradli za Rudolfa Habsburského a toho povedeného Jindřicha Korutanského, našeho nezvedeného švagra. S konečnou platností by nám mělo být vráceno Znojemsko a hrady v Pohořelicích a Podivíně, které na Moravě drží Fridrich Habsburský, aby byla obnovena její celistvost. A aby toho nebylo málo, tak se na Moravu z východu tlačí ten prokletý Matouš Čák Trenčínský. Jsou jako vzteklí psi, spěchající, aby uchvátili ten nejlepší kus kýty, než se z ní stane ohryzaná kost. Musím spěšně vyrazit na Moravu. A abych to všechno dal do pořádku, potřebuji peníze. A kde je mám pořád brát?“ Jan se posadil ke stolu a uchopil pohár, aby svlažil své hrdlo. Ale pohár byl prázdný. „Víno!“ zakřičel král.

Vzápětí se otevřely dveře a do komnaty chvatně vkročil Čeněk z Vřesova, královo páže.

„Posloucháš za dveřmi?“ zeptal se král s podivem.

„Ano, Milosti,“ uklonil se Čeněk a naplnil králův pohár. Když chtěl takto posloužit i královně, ta jen zamítavě máchla rukou. „Avšak dveře jsou příliš tlusté, a tak toho moc nezaslechnu. Jenom když Tvoje královská Milost ráčí křičet.“

Oba královští manželé se podívali nejdříve na Čeňka a posléze na sebe. Pak téměř současně vyprskli smíchy.

„Kdybych nevěděl, že jsi tak mazané kvítko, mohl bych tě považovat za prosťáčka. Ale nevadí mi, že posloucháš za dveřmi. Aspoň jsi po ruce vždy, když tě potřebuji. Ale pamatuj! Nevadí mi to jenom tehdy, pokud mi budeš věrně sloužit. V opačném případě bych tě musel nechat pověsit za krk.“

„To ne, Milosti. Jsem urozeného stavu, i když ne takového jako ty. Přesto bych měl právo na stětí.“

„Budu si to pamatovat. A teď se už ztrať.“ Král se napil, a když osaměli, pokračoval v započatém. „Potřebuji peníze na tažení proti Matouši Čákovi. Kde je mám stále brát? Tisíc hřiven stříbra jsem si teď půjčil od mých věrných Staroměstských. Ale ani oni nedávají jen tak. Předali mi je spolu s úpisem včetně seznamu, kolik mi kdo půjčil. A ten úpis jsem musel stvrdit. Takže i z jejich strany je to spíše investice.“

„A ty peníze, co sis napůjčoval předtím?“

„Padly na moji jízdu na korunovaci Ludvíka Bavorského římským králem.“

„A bylo to nutné?“ zeptala se Eliška.

„Zdali to bylo nutné?“ podivil se král, jako by nevěřil svým uším. „Bylo to nezbytné. Má-li tvůj hlas něco znamenat, musíš být vidět. Musíš být při takovýchto významných událostech. A nejen s pár jezdci, ale demonstrovat i sílu. Jistě, stojí to peníze, téměř tolik jako válečné tažení. S tím rozdílem, že při takovéto jízdě nikdo nepřijde o život. Ale výsledek bývá mnohdy mnohem hmatatelnější. Ludvík je mi teď zavázán a já bych byl hloupý, kdybych si ty závazky nedal potvrdit ještě v době, kdy je ruka otevřená. Víš, jak lidé rádi zapomínají. Avšak teď jsem získal na Ludvíkovi pro českou korunu mnohé. Ty náklady na korunovační jízdu se mi několikanásobně vrátí. Ludvík se písemně zavázal zachovat mi veškerou vládu, země a práva. Poddaní českého království už nebudou poháněni před říšský soud, ale jejich spory budou řešit pouze soudy české. Budou mi zachována všechna říšská léna. Chebsko, hrady Floss a Parkstein v Horní Falci. Dostalo se mi potvrzení mých práv jakožto polského krále a držav v Krakovsku a Míšeňsku. Slíbil, že mi budou vráceny všechny zástavní listy v držení Habsburků, na jejichž základě si mohli klást nároky na českou korunu. A také se zavázal vyplatit mi deset tisíc hřiven stříbra za moje vojenské tažení. Takže mé pozdější náklady na korunovační jízdu budou nejen vyrovnány, ale mé konečné zisky budou mnohem vyšší.“

„Já vím, ty můj králi,“ podívala se Eliška na Jana obdivně. „Vím, že budeš jednou velkým králem, kterému se teď ovšem zrovna nedostává peněz. Co těch deset tisíc hřiven od Ludvíka? Kdy ti je dá?“

„No teď určitě ne. Je zadluženější než já. Ale to, co teď mám, mi na cestu na Moravu vystačí. Není zbytí. Musím tam vyřídit dost neodkladných záležitostí. Také dát o sobě vědět tomu Čákovi. Ale na tažení je ještě příliš brzy. Zemskou hotovost svolám na začátek jara. A tady už budou muset páni jet – a za své – protože se jedná o obranu království. Tady se už ze své povinnosti nevykroutí.“

„Neboj se, Jane. Zvykneš si na ně a oni si zvyknou na tebe.“

„Zvykám si čtyři roky. Zatím se mi to příliš nepodařilo,“ odpověděl Jan trpce.

„Já vím. A ty si myslíš, že bych někdy nejradši nenechala ty jejich zpupné hlavy setnout? Místo toho, abychom se jich museli neustále o něco doprošovat,“ pronesla Eliška vášnivě. Vášnivou krev Přemyslovců v sobě nezapřela. Jan měl v budoucnu poznat, že jak vášnivě dokáže milovat, tak zrovna tak vášnivě dokáže i nenávidět. Pokračovala, když už byla opět klidná: „Až založíme novou dynastii, bude Evropa hledět ku Praze. Tak jako si to přál můj děd Přemysl Otakar.“

„K založení dynastie je však třeba následníka,“ povzdychl si Jan a pohladil Eliščino dmoucí se břicho. Čekali opět dítě a Jan si toužebně přál, aby to byl syn. Vroucně se za to modlil. Jednu holčičku už měli, ale ta následnictví nezajistí.

„Ještě nás čeká hodně let. Dočkáš se následníka, to ti slibuji,“ uklidňovala ho Eliška.

„Doufám, že ten už nebude muset ustupovat jako já. Musím se zbavit svých nejvěrnějších, aby mí páni byli ochotni zvednout zadky a vytáhli se mnou na jiného zpupného pána, tentokrát uherského. Jak mě jednou budou příští generace nazývat? Král prosebník?“

Eliška se na Jana podívala láskyplným pohledem.

„Tak toho se neobávám. Určitě ti čas nějaké to přízvisko přisoudí,“ řekla přesvědčivě. „Ale král prosebník to určitě nebude.“

2

„Posaď se, bratře Wolframe,“ vyzval velkopřevor Berthold z Hennebergu Wolframa Katzingera z Olšové. Přestože oba velice dobře věděli, že Wolfram už víc jak rok není řádovým rytířem a takové oslovení mu nenáleží. Ze strany Henneberga to bylo snad jen nevinné pošťuchování, možná ale připomínka toho, že příslušnosti k řádu se nelze zbavit jen tím, že dotyčný svlékne řádový plášť. Možná to byl jistý projev úcty k někomu, kdo odešel se ctí. Wolfram byl pro ten případ vybaven propouštěcím listem ještě od Fulka z Villaretu, velkokomtura rhodského. A to za své mnohaleté služby pro řád. Přesto si ponechal možnost volby a dál pokračoval ve službě pro řád doma v Čechách. Ale po neshodách s předešlým velkopřevorem Helfriechem z Rüdigheimu svůj propouštěcí list uplatnil. Chtěl poznat, jaké to je mít svobodu, protože si ji za celý život neužil. Avšak přihlásil se král, který si ho všiml, ještě když byl johanitským rytířem. A tak vstoupil do jeho služeb. Nakonec po zdatném Hennebergově manévrování svolil i se spoluprací s řádem. Ovšem až po velkopřevorově ubezpečení, že služba králi bude mít vždy přednost a závazku k johanitům bude zbaven, pokud by se jejich zájmy dostaly do rozporu s těmi královými.

„Odjíždím z království,“ oznámil velkopřevor Wolframovi.

„Nadlouho? Doufám, že nebudeš chtít, abych tě zastupoval.“

„Nemusíš se obávat. Nezapomněl jsem na naši dohodu, že přednost má král. I když neříkám, že by se mi takové řešení nelíbilo. Avšak myslím si, že postavení, v jakém jsi, bude vyhovovat všem stranám. A já se nehodlám vzdát své hodnosti, z které mě čeští páni nemohou odvolat. Budu se moci vrátit, kdykoliv to bude král potřebovat, a zároveň tu bude na mne čekat nezanedbatelná vojenská síla.“

„Tomu se předešlý velkopřevor Helfriech z Rüdigheimu dost zarputile bránil.“

„Čemu?“

„Aby byli johanité vtaženi do mocenských bojů. Možná se bál, aby nedopadli jako templáři.“

„Ale ty jsi toho názoru nebyl.“

„Za předpokladu, že naše konání bude ve prospěch krále.“

„A to také bude. Dobře,“ uzavřel Henneberg. „A teď abychom se posunuli o kus dál. Jakýsi hlupák prohlásil, že čas nic nestojí. Ale to je velký omyl. Čas je velice vzácný a já jsem se vždycky snažil ho nepromarnit.“ Pak Henneberg přivolal pomocného bratra, který čekal za dveřmi, aby požádal mistra Konráda z Odensee, aby se k nim připojil. Když se tak stalo, vybídl ho, aby si přisedl k jejich stolu. „Mistr Konrád mne bude v mé nepřítomnosti zastupovat,“ oznámil stroze.

Po jeho slovech nedošlo k žádné odezvě. Konrád byl s tímto stavem pravděpodobně již seznámen. Bylo to sice Hennebergovo rozhodnutí, nicméně jistě projednané v širším konventu. Wolfram mlčel, jelikož už nebyl členem řádu, tudíž nebyl důvod, aby se ho někdo ptal na názor. Kromě toho si ani nedokázal představit jiné smysluplné řešení.

Přesto se Henneberg zeptal: „Ty k tomu nic neřekneš, bratře Wolframe?“

„Snad jen, že by mě velmi mrzelo, kdyby vedením velkopřevorství byl pověřen někdo jiný.“

Velkopřevor se usmál. „Vlastně jsem od tebe jinou odpověď ani neočekával. Vím, že jsi s bratrem Konrádem, v době, kdy byl představeným řádu Helfriech z Rüdigheimu, měl poněkud užší vztah, který šel nad rámec toho běžného.“ Wolfram chtěl něco namítnout, ale Henneberg ho zvednutím ruky zarazil. „Není třeba to rozebírat. Podstatné je, že zájmy nás tří, co tu teď sedíme u stolu, se nekříží, naopak jsou shodné. Konráde?“

„To je pravda. Byl to právě bratr Wolfram, který po příjezdu z ostrova Rhodos vhodným manévrováním dokázal to, oč jsem se já předtím marně snažil. Tehdejší velkopřevor byl neoblomný, ale Wolfram nastolil situaci, kdy už nebylo možné zůstat stát stranou. Přestože Wolframovy účasti na vojenských střetech nesly řádu nezanedbatelné zisky, Helfriech z Rüdigheimu tu situaci těžce nesl. Vše nakonec vyústilo Wolframovým odchodem z řádu, což je mi upřímně líto.“

„Ale Bůh ve své moudrosti zařídil, aby bratr Wolfram byl opět mezi námi, i když už není příslušníkem řádu,“ poznamenal Henneberg a vzápětí pokračoval: „Král Jan teď odjíždí na Moravu. Zařídil jsem, abys mohl zůstat v Praze.“

Wolfram povytáhl obočí.

„A to hned ze dvou důvodů. On tě teď nepotřebuje mít bezpodmínečně u sebe.“

„V tom bych si dovolil ti odporovat, bratře Bertholde. Co se královy bezpečnosti týče, může být ohrožen kdykoliv a kdekoliv. Na lovu, při projíždění městem, dokonce ve vlastních komnatách. Zažil jsem to u Rýna. Myslím si, že bych se měl zdržovat v jeho blízkosti.“

„Myslím si to samé,“ přitakal Wolframovi k jeho překvapení Henneberg. „A když mě necháš domluvit, pochopíš. Král bude mít s sebou omezené zbrojné oddíly, které postačí k jeho bezpečnosti a také k odstrašení Matouše Čáka. K tomu, aby ho ztrestal, bude třeba přeci jen podstatnější vojenské síly. Na začátek jara bude svolána zemská hotovost, a tudíž budou muset vytáhnout i čeští a moravští páni. Mám však takový dojem, no spíše kusé informace, že na něco čekají, či spíše něco chystají. Skoro bych řekl, že budou mít podmínku, aby se král zbavil svých nehodných rádců. Tedy mne, Petra z Aspeltu a svého strýce Balduina.“

„Zřejmě to bude ten první důvod toho, proč chceš, abych zůstal v Praze,“ domyslel si Wolfram.

„Ano. Ty se v těchhle věcech vyznáš.“

„Mám dělat špeha?“

„Ne tak docela. Budeš mít k ruce pár lidí, s nimiž jsi už pracoval dřív. Ty budeš ty zprávy jen shromažďovat a vyhodnocovat. Možná se k něčemu dostaneš i ty sám, protože máš přístup do míst, kam obyčejný špeh ne. A v neposlední řadě máš vojenské zkušenosti a lidi se zbraněmi, kteří by mohli takového zvěda ochránit, kdyby hrozilo, že se získané informace nedostanou tam, kam by měly.“

„A ten druhý důvod?“

„Ten je ryze praktický. Vím, jak si potrpíš na vycvičenost svých lidí. A máš teď takové?“

„Pár bych jich měl.“

„Pár je málo. Vím, že sis i po vystoupení z řádu brával johanity. Ale taková možnost tu teď není. Nebylo by vhodné, aby se příliš pohybovali v králově blízkosti. Tím myslím v takové blízkosti, v jaké se pohybuješ teď ty. Budeš potřebovat velmi silný oddíl, který bude chránit krále. Je ještě mladý a horkokrevný. A až skutečně potáhne na Moravu s vojenskou hotovostí, bude v ní, kromě jiných, hodně českých pánů se svými ozbrojenci. A ne všichni z těch pánů budou králi nakloněni. Už mi rozumíš?“

„Myslím, že ano.“

„Budeš mít volnou ruku při výběru svých lidí. Počítej s oddílem zhruba o šedesáti jízdních. Možná se ti to bude k ochraně krále zdát málo, ale…“

„Nejsem zvyklý jezdit do boje za zvuků fanfár a s bubny. Mnohdy jsem pracoval i s menší vojenskou silou. Někdy je to lepší.“

„Souhlasím. A také aby páni nežili v představě, že jsou pro krále až tak rozhodující, posílí i oddíly královské i nějaké lucemburské a pravděpodobně i z říše. A vytáhneme i my, johanité. Kromě jiného máme na Moravě i své vlastní zájmy. Mohla by být ohrožena moravská obchodní stezka, kterou zatím tak úspěšně zajišťujeme. A v neposlední řadě i naše vlastní komendy. Je tu ale otázka velení.“ Henneberg se obrátil na Konráda z Odensee. „Vím, jak rád bys jel, bratře, ale není to možné. Není možné, abychom byli nepřítomni oba.“

„Může mě zastupovat převor Martin Kaproun.“

„Za jiných okolností snad. Bohužel je nemocný. Modlím se k Bohu za jeho uzdravení, ale obávám se, že i když budou moje modlitby vyslyšeny, nebude dosud dost silný, aby řídil celé velkopřevorství.“

„Obrůstám tukem,“ postěžoval si Konrád trpce.

„Wolfram dobře věděl, proč vystoupil z řádu. V obavě, aby ho nepostihlo něco podobného.“

„To všechno je mi líto, bratře Konráde, nicméně na mém rozhodnutí to nic nemění. Koho bys navrhoval za velitele, Wolframe? Tebe se to netýká, protože ty pojedeš s královskými.“

„Huga z Agroas,“ odpověděl Wolfram bez přemýšlení.

Henneberg pozvedl obočí. „Ještě nedávno byl templářem.“

„Jeho schopnosti jsem si mohl ověřit v boji. Dokáže samostatně uvažovat, je rozhodný. A jako bývalý templář bude bojovat o to usilovněji, aby ostatním dokázal, že není o nic horší než kterýkoliv jiný johanita.“

„Dobře. Napadá tě ještě někdo?“

„Bratr Albrecht. Rovněž se mnou bojoval a o jeho kvalitách jsem přesvědčen. Ale pokud je mi známo, ten velí západní obchodní stezce.“

„Už ne. Už ne,“ opravil Henneberg Wolframa. „V rámci nutných výměn, které jsou lékem proti zpohodlnění, je teď velitelem na té moravské.“

„To máme najednou hned dva,“ uvažoval nahlas Konrád z Odensee. „Ale my potřebujeme jen jednoho vrchního velitele.“

„A tím nebude ani jeden z nich, přestože velet budou.“ Henneberg se opřel do opěradla svého křesla. „Pošleme tři oddíly po padesáti jezdcích. A tentokrát bude johanity opravdu vidět. Tomu, který vypravíme z Prahy, bude velet Hugo z Agroas. Další se sebere na Moravě. Jeho velitelem bude bratr Albrecht. A třetí…“

„Mistr Bavor ze Strakonic,“ dopověděl Wolfram.

„Přivede padesát rytířů z jihozápadních Čech, jimž bude velet. Zároveň bude vrchním velitelem celé johanitské hotovosti.“

„Výborná dedukce,“ ocenil Wolframovu odpověď velkopřevor. „Mistr Bavor je výjimečný muž, neúnavný, statečný a rozmnožitel bohatství řádu. V bojích se už mnohokrát osvědčil. Přesto se mi zdá, že své muže drží v současné době zbytečně zpátky. Až by se mohlo stát, že zapomenou, za jaký konec se drží meč. Tvůj názor, Wolframe?“

„Když jsem se vrátil z Rhodosu, mým prvním úkolem v Čechách bylo potřít tlupu Hanse Křiváka. Mistr Bavor, ač po jistém váhání, mi poskytl oddíl svých rytířů. Na počátku jsme si příliš nerozuměli, ale to se změnilo během boje. Což jenom potvrzuje tvoje slova, pane Bertholde.“

„Bratře Bertholde,“ opravil Wolframa Henneberg.

„Jak myslíš. Tedy bratře. Souhlasím, že sezením na zadku se z nikoho řádný rytíř nestane. A naopak. Byl-li dobrým, může tyto dovednosti ztratit.“

„Velmi správně. A ty budeš mostem mezi králem a johanity. Krále Jana jsem už o tom uvědomil. Mistr Bavor bude o tomto tvém postavení zpraven co nejdříve.“ Berthold z Hennebergu se odmlčel. Když už se zdálo, že bylo řečeno vše, obrátil se na Wolframa. „Ten tvůj Křivák se teď zase vrátil k původnímu jménu – Joachim z Hohenbachu. Ale to ty přece víš. Setkali jste se u Ludvíka Bavorského.“

„Což ty také dobře víš, bratře, protože jsi byl u toho,“ odpověděl Wolfram, aniž by se z jeho obličeje daly vyčíst jakékoliv emoce.

„Jistě,“ zacukalo Hennebergovi v koutcích úst. „Hrozilo to tam nebezpečným střetem, který by nebyl uprostřed vyjednávání zrovna vhodný – když je teď Hohenbach téměř Ludvíkovou pravou rukou.“

„Snad levou.“

„Ovšem. Když tu pravou jsi mu odsekl zhruba rok předtím. Nebo to už je dva roky? Ale to není podstatné. Zdá se, že to do značné míry narušilo vaše příbuzenské vztahy.“

„O žádných nevím,“ řekl Wolfram studeně.

„Myslel jsem, když tvoje sestra s ním…“

„Spí?“

„Jenom to? Takže nejsou sezdáni?“

„Ne, a ty to dobře víš. Kam vedou tvoje otázky?“

„Mohl bych v té věci sehrát roli jistého prostředníka.“

„Ne, bratře Bertholde. Tvého zájmu si sice cením, ale tvoje pomoc by nebyla vítaná. My jsme jen chudý zemanský rod. A on je panského stavu a jistě by se nesnížil ke sňatku s někým, kdo stojí o stupeň, možná o dva níž. A já se zase nesnížím k tomu, abych souhlasil se sňatkem s někým, kdo byl sprostým lapkou, i kdyby pocházel z knížecího rodu. Ještě nezaplatil za všechno, co napáchal v mém kraji.“

„Takže až se s ním příště setkáš, odsekneš mu levou ruku?“

„Až se s ním příště setkám, a pokud mi nepůjde včas z cesty, zabiji ho.“

„Věci se dají řešit i jinak,“ řekl Henneberg zamyšleně. Nebylo jisté, zda chtěl ještě něco říct, ale na věži kostela Panny Marie pod řetězem se rozezněl zvon svolávající bratry k odpolední modlitbě. Jedné z pěti nařízených každodenních modliteb, takzvaných hodinek.

Berthold z Hennebergu se zvedl od stolu. „Pojďme, bratři. Není nic více posilující než společná vroucí modlitba. A ostatní bratry přítomnost jejich představených jen posílí.“

„Já nejsem jejich bratr ani představený,“ řekl Wolfram zdráhavě.

„Ale v jejich očích ano. A pro ty, kteří si to nemyslí, bude tato demonstrace před nadcházejícím tažením připomínkou toho, že je lepší tvým příkazům neodporovat, i když už nenosíš plášť se znaky našeho řádu.“

Table of Contents

1

2