Anthony Doerr

O dívce Grace

Originální název: About Grace

Vydáno u Scribner, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York 2004

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2004 by Anthony Doerr

All rights reserved, including the right of reproduction in whole or in part in any form.

Translation © Jana Jašová, 2017

Cover photo © Kevin Carden

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8032-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8033-9 (mobi)

Matce a otci

Musí existovat nějaká jednoznačná příčina toho, že kdykoli začíná padat sníh, jeho základním tvarem je vždy šestiúhelná hvězdice. Pokud se tak děje náhodou, proč nepadají vločky s pěti hroty, nebo se sedmi? … Kdo otesal vločku, ještě než spadla, do šesti rohů ledu?

– Z pojednání O šestiúhelné sněhové vločce

Johannes Kepler, 1610

Kniha první

1

Cestou přes halu se zastavil u skla a zadíval se na muže, který se dvěma oranžovými tyčkami naváděl tryskáč k bráně. Obloha nad letištní plochou byla bez poskvrnky, neúnavná tropická modř, na niž si stále ještě úplně nepřivykl. Na obzoru se kupily mraky: cumulus congestus, náznak atmosférické poruchy vznikající někde tam nad mořem.

Štíhlý kovový bezpečnostní rám očekával svou frontu turistů. A za ním rum bez daně, řezané květiny v celofánu, náhrdelníky z mušlí. Vytáhl z náprsní kapsy zápisník a pero.

Lidský mozek, zapsal si, je ze sedmdesáti pěti procent tvořený vodou. Naše buňky jsou jen stěží víc než váčky na vodu. Když zemřeme, vylije se z nás na zem, do vzduchu a do žaludků zvířat, takže je znovu obsažena v něčem dalším. Vlastnosti vody v tekutém stavu: udrží teplotu déle než vzduch; je přilnavá a přizpůsobivá; je neustále v pohybu. To jsou principy hydrologie, tohle všechno by měl člověk znát, pokud má poznat sám sebe.

Prošel bránou. Na schodech do letadla, málem už v něm, se mu stáhlo hrdlo, jako by se dusil. Sevřel tašku a přidržel se zábradlí. Na druhé straně ranveje přistávali na travnatém pásu jeden po druhém ptáci, nejspíš holubi. Cestující za ním neklidně přešlapovali. Letuška si zamnula ruce, natáhla se po něm a doprovodila ho do kabiny.

Ten pocit, když se letadlo odlepovalo od země a stoupalo, se podobal živému a divokému snu. Opřel si čelo o okénko. Pod křídlem se rozpínal oceán. Obzor se naklonil a pak se propadl. Letadlo se naklonilo, pod nimi se náhle znovu objevil svěží ostrov lemovaný útesem. V kráteru Soufrière na okamžik zahlédl perleťově zelenou vrstvu vody. Pak se mraky uzavřely a ostrov zmizel. Žena na sedadle vedle něj vytáhla román a začetla se do něj. Letadlo stoupalo do troposféry. Na tabulce uvnitř okénka se rozrůstaly vějířky námrazy. Obloha za nimi byla oslnivá a chladná. Zamrkal a vyčistil si rukávem brýle. Stoupali ke slunci.

2

Jmenoval se David Winkler a bylo mu padesát devět let. Tohle byla jeho první cesta domů po pětadvaceti letech – pokud tomu mohl pořád říkat domov. Býval otcem, manželem, hydrologem.

Netušil, jestli je něčím z toho ještě teď.

Měl letenku z Kingstownu na ostrově Svatý Vincenc do Clevelandu v Ohiu, s přestupem v Miami. Z mikrofonů na stropě k nim promlouval kapitán letadla, informoval je o rychlosti a letové výšce. O počasí nad Portorikem. Kontrolka bezpečnostních pásů stále svítila.

Winkler se ze sedadla u okénka rozhlédl po kabině. Cestující – většinou Američané – si četli, spali nebo se tiše bavili se sousedy. Žena vedle něj držela za ruku plavovlasého muže na sedadle u uličky. Zavřel oči, opřel si hlavu o okénko a postupně se propadl do čehosi podobného spánku. Probral se zpocený. Jeho sousedka mu lomcovala s ramenem. „Něco se vám zdálo,“ prohlásila. „Třásly se vám nohy. A taky ruce, tlačil jste jimi na okno.“

„Jsem v pořádku.“ Hluboko pod křídlem ubíhaly útesy kumulů.

Otřel si rukávem obličej.

Chvíli na něm ještě ulpěla pohledem, než znovu zvedla román. Winkler seděl a studoval mraky. Konečně rezignovaným hlasem pronesl: „Přihrádka nad vámi není pořádně zavřená. Při turbulenci se otevře a vypadne z ní taška.“

Žena k němu vzhlédla. „Cože?“

„Přihrádka nahoře. Na zavazadla.“ Pohlédl vzhůru, směrem do prostoru nad nimi. „Asi není úplně dovřená.“ Žena se naklonila přes svého plavovlasého společníka do uličky. „Vážně?“ Šťouchla do muže a něco mu řekla. Vykoukl vzhůru a ujistil ji, že přihrádka je zajištěná západkou.

„Určitě?“

„Určitě.“

Žena se otočila na Winklera. „Je to v pořádku, ale děkuju.“ Vrátila se ke knize. Asi dvě nebo tři minuty poté začalo letadlo poskakovat a celou dlouhou vteřinu se prudce houpalo. Přihrádka nad nimi zarachotila a do uličky vypadla taška. Zevnitř se ozvalo tlumené zakřupání rozbitého skla.

Blonďatý muž zvedl tašku, podíval se dovnitř a zaklel. Letadlo se srovnalo. Spadlá taška byla proutěná, s obrázkem plachetnice. Muž z ní začal vytahovat střepy něčeho, co vypadalo jako suvenýrové skleničky na martini, a vrtěl nad nimi hlavou. Uličkou procházela letuška a rozdávala sáčky pro případ žaludeční nevolnosti. Žena na prostředním sedadle se s rukou přitisknutou na ústa zadívala na Winklera.

Ten hleděl z okna. Námraza mezi tabulkami se rozrůstala, její vějířky se spojovaly, vytvářely několikacentimetrové obrazce delikátních pírek. Dvourozměrné zázraky z ledu.

3

Říkal tomu sny. Ne proroctví nebo vidiny, ani předtuchy nebo tušení. Výraz sny to vystihoval aspoň o něco líp: pocity – dokonce zážitky –, které ho navštěvovaly ve spánku a vytratily se, když se probudil, jen aby se znovu vynořily v následujících minutách, hodinách nebo dnech.

Léta trvalo, než dokázal rozpoznat, kdy to nastane. Napovědělo mu něco ve vůni místnosti (cosi jako cedrové hobliny nebo kouř, možná horké mléko a rýže) či ve zvuku autobusu, který projížděl pod jeho bytem, a on si uvědomil, že tohle už zažil předtím. Teď se to stane znovu: otec se řízne do prstu o plechovku sardinek, na parapet dosedne racek. Stane se totéž, co už jednou zažil. Ve snu.

Samozřejmě měl i normální sny. Takové, jaké mají všichni, filmové kotouče paradoxních spánkových výjevů, všechny ty prapodivné příběhy namíchané mozkovou kůrou s cílem utřídit vzpomínky. Někdy se to, co viděl ve spánku (déšť, co naplní strouhy; instalatér, který nabízí půlku svého krůtího sendviče; mince nevysvětlitelně ztracená z kapsy), trochu lišilo. Působilo to ostřeji, pravdivěji – varovně.

Chodilo to takhle celý jeho život. Jeho sny předpovídaly bláznivé, neskutečné věci: stalaktity rostoucí ze stropu. Otevře dveře koupelny a zjistí, že je nacpaná tajícím ledem. A pak předpovídaly běžné věci: žena upustí časopis. Kočka přinese ke dveřím pochroumaného špačka. Z nedovřené přihrádky v letadle vypadne taška a její obsah se na zemi rozbije. Tyhle vidiny ho pronásledovaly na periferii spánku, a když skončily, téměř vždycky se vytratily, rozložily se do úlomků, které už později nedokázal poskládat. Párkrát v životě měl ale celistvější vidiny, jejichž prožitek byl zaostřený a hyperreálný – jako když se probral na sotva zamrzlém jezeře, kde se při jeho krocích ozýval hlasitý praskot –, a tyhle sny s ním zůstávaly dlouho po probuzení, připomínaly se mu během následujících dní, jako by se bezprostřední prožitek nemohl dočkat proměny v minulost, nebo se ten přítomný vrhal k budoucnosti, dychtící po tom, co se má stát. Tady svět selhával ze všeho nejvíc: tohle byly sny hlubší než snění, než vzpomínání. Snít takhle znamenalo vědět.

Poposedl si a sledoval šiky mraků, které proplouvaly pod křídlem. Řítily se k němu vzpomínky, stejně zřetelné jako vlákna v potahu sedadla před ním. Viděl v okně modrou záři svařovacího oblouku, viděl déšť zalévající čelní sklo jeho starého chrysleru. Bylo mu sedm a matka mu koupila první brýle. Pobíhal po bytě a všechno zkoumal. Strukturu námrazy v ledničce, cákance deště na okně v průčelí. Byl to takový zázrak vidět podrobnosti světa: duhu oleje plující na hladině louže, hejna komárů nad Ship Creekem. Výrazné vlnité okraje mraků.

4

Byl v letadle, bylo mu padesát devět, ale zároveň mohl být – v záhybech svojí paměti – o čtvrtstoletí mladší, usínat v posteli v Ohiu. Dům byl tichý a potemněl. Vedle něj spala na pokrývce jeho žena, nohy roztažené, s tělem sálajícím horkem jako vždycky. Jejich maličká dcerka, miminko, spala tiše v pokoji naproti přes chodbu. Byla půlnoc, březen, déšť bubnoval do oken – a on musel v pět ráno vstávat. Naslouchal tikotu hodin, bubnování kapek do tabulek. Víčka mu klesla.

V jeho snu se ulicí valila metr hluboká voda. Z okna v patře – stál u něj s dlaněmi přitisknutými na sklo – vypadaly sousední domy jako zaplavené archy: voda sahala až k oknům v přízemí, ploty pod hladinou, stromky ponořené až po korunu.

Jeho dcera někde plakala. Postel za ním byla prázdná a ustlaná – kam šla manželka? Na prádelníku stály krabice cereálií a pár misek, nad schody čekaly gumové holínky. Běhal z pokoje do pokoje, volal dceru. Nebyla v postýlce ani v koupelně, nebyla nikde v patře. Přízemí zakrývala voda, půl metru vysoko, tichá a chladná, v barvě kávy s mlékem. Dceřin vzlykot se nesl pokoji, jako by byla v každém rohu. „Grace?“

Voda venku mumlala a tiskla se ke stěnám. Brodil se přízemím. Po stropě tančily bledé odlesky světla. V brázdě za ním lenivě proplouvaly tři časopisy. Do kolene ho bouchla nasáklá role papírových utěrek a odplula.

Otevřel spíž a vypustil z ní proud vody, který se vyvalil do kuchyně a převracel stoličky. K lednici plulo hejno napůl ponořených žárovek jako vršky maličkých lebek. Zarazil se. Už ji neslyšel.

„Grace?“

Zvenčí se ozval zvuk projíždějícího motorového člunu. Každý výdech před ním chvíli visel, než se rozptýlil. Světla ubývalo. Chloupky na pažích se mu zježily. Zvedl telefon – šňůra plula za ním –, ale ve sluchátku nebyl žádný tón. Z útrob mu začalo stoupat něco trpkého, řídkého.

Donutil se otevřít dveře do sklepa a zjistil, že celé schodiště je zatopené, ponořené pod zpěněným hnědým obdélníkem vody. Plula tam stránka z kalendáře, co patřil jeho ženě, s fotkou růžově pruhovaného majáku, který v pěně tmavl a otáčel se.

Zpanikařil. Hledal Grace pod stolem v hale, pod křeslem (které už skoro plavalo); hledal ji na směšných místech: v příborníku, v plastových krabičkách na jídlo. Tápal rukama kolem těla pod hladinou, táhl prsty po podlaze. Jediným zvukem bylo šplouchání jeho těla a menších vlnek, které narážely na stěny.

Našel ji, až když potřetí prošel obývacím pokojem. Ležela v košíku na nejvyšší polici, kde stál manželčin květináč, proti zamlženému oknu, s vykulenýma očima a pokrývkou přehozenou přes ramena. Na hlavičce měla žlutou čepičku. Její pokrývka byla suchá.

„Grace,“ zabroukal na ni a zvedl ji do náruče, „kdopak tě tam dal?“ Po tvářičce jí přelétly emoce, stiskla rty, svraštila čelíčko. Její výraz se stejně rychle uklidnil. „To nic,“ uklidnil ji. „Dostaneme se odsud.“ Přitiskl si ji k hrudi, probrodil se halou a trhl s předními dveřmi.

Voda ze dvora vzdychla. Ulice se dočasně proměnila v hustou řeku. Cukrový javor Sachsových ležel spadlý přes cestu. V jeho větvích se zachytávaly igelitové tašky a vibrovaly, jak jimi protékala voda. Vydávaly přitom vysoké, nadpozemské bzučení, jako by kolem kroužil hmyz. Nikde se nesvítilo. Po nízké větvi dubu na předním dvorku se procházely dvě kočky, které tu nikdy neviděl. Ve vodě plula spousta předmětů: zahradní lehátko, plastové odpadkové koše, přenosný chladicí box. Všechny předměty byly pokryté bahnem, všechny se zvolna ubíraly dál ulicí.

Sešel po schodech na chodník. Brzy už mu voda sahala po pás. Oběma rukama si tiskl Grace k rameni, zatímco bojoval s proudem. Její dech ho hřál v uchu. Jeho dech zůstával viset před nimi v pomíjivých oblacích mlhy.

Oblečení měl promočené a začal se třást. Síla vody – pomalé, ale ztěžklé hlínou, větvemi a celými trsy trávy – se mu odhodlaně opírala do stehen. Cítil, jak se mu pokouší podrazit nohy a odnést je oba pryč. V ulici asi o sto metrů dál za domem Stevensonových mrkal mezi stromy modrý majáček. Ohlédl se na dveře svého domu, temné, už tak vzdálené.

„Vydrž, Grace,“ povzbudil dceru. Neplakala. Podle toho, kde v šeru rozeznával telefonní sloupy, odhadl polohu chodníku a začal se brodit k němu.

Probíjel se vzhůru silnicí, jednou rukou se přidržoval pouličních lamp, kmenů stromů, přidržoval se jich, jako by šplhal po obrovském žebříku. Dostane se k tomu modrému světlu a zachrání je. Probudí se v bezpečí a suchý ve své posteli.

Povodeň syčela a mumlala jako krev, která mu stoupala do uší. Cítil její příchuť na jazyku: jíl a ještě něco dalšího, něco jako rez. Několikrát měl pocit, že už už uklouzne, a musel se zastavit, opřít se o schránku, plival vodu a tiskl dítě k sobě. Brýle se mu zamlžily. Nohy i chodidla měl otupělé. Voda mu nasákla do bot.

Modré světlo za Stevensonovými se zamihotalo a zamrkalo. Pak se zase vynořilo, když minulo překážky. Člun. Tam nahoře nebyla voda tak hluboká. „Pomoc!“ vykřikl. „Pomozte nám.“ Grace byla zticha, nepatrná tíha na jeho mokré košili. Daleko od nich, jako ze vzdáleného pobřeží, se ozývalo vytí sirén.

O pár kroků dál zakopl. Voda mu narazila do ramen. Opřela se do něj, jako se vítr opírá do plachty, a celý život, dokonce i ve snech, si ten pocit pamatoval: ten pocit, že ho přemohla voda. Jediná vteřina a už ho unášela. Držel Grace tak vysoko, jak dokázal, svíral její stehýnka v dlaních, palci se opíral o její zádíčka. Kopal, natahoval špičky nohou, snažil se najít dno. Horní poloviny domů klouzaly kolem něj. Na chvíli měl pocit, že je to pronese zpátky celou ulicí, kolem jejich domu, kolem slepého konce vozovky do řeky. Pak hlavou narazil do telefonního stožáru. Zatočil se ve vodě. Proud je stáhl pod hladinu.

Večer zasvítil posledním zábleskem modři před setměním. Winkler se snažil držet Grace nad sebou, svíral její malé boky. Jeho hlava zůstávala pod vodou.

Rameny narážel do ponořených větví a desítek dalších neviditelných překážek. Spodní proud mu strhl jednu botu. O pár set metrů dál v ulici se dostali do víru plného pěny a větví. Švihl nohama kolem poštovní schránky – poslední v ulici. Za ní se voda řítila přes parcelu se stromy na konci ulice a pak už se spojovala s rozvodněnou řekou Chagrin, která se vůbec nepodobala tomu pokojnému toku z doby před povodní. Tam se Winklerovi nějak podařilo zapřít se nohama o zem. Grace pořád držel pevně. Břichem mu projela křeč a rozkašlal se.

To pohupující se světlo, které předtím viděl za Stevensonovými, se zázračně přiblížilo. „Pomoc!“ vykřikl. „Tady!“

Schránka se pod jeho vahou ohnula. Světlo se blížilo. Byl to nafukovací člun. Přes příď se nakláněl muž a svítil baterkou. Slyšel hlasy. Schránka pod ním zaúpěla. „Prosím,“ snažil se vyslovit.

„Prosím.“

Člun připlul k němu. Světlo mu zasvítilo do tváře. Ruce ho uchopily za opasek a zvedly na palubu.

„Je mrtvá?“ zeptal se někdo. „Dýchá?“

Winkler zalapal po dechu. Brýle už ztratil, ale viděl, že Grace má pusinku otevřenou. Vlásky měla mokré, žlutá čepička byla pryč. Její tvářičky ztratily barvu. Nedokázal uvolnit ruce – už mu vůbec nepřipadaly jako jeho ruce. „Pane,“ oslovil ho někdo. „Pusťte ji, pane.“

Cítil, jak se mu v hrdle rodí vřískot. Někdo na něj křičel, aby ji pustil, pustil, pustil.

Byl to sen. Nestalo se to.

Table of Contents

Kniha první

1

2

3

4

Kniha druhá

Kniha třetí

Kniha čtvrtá

Kniha pátá

Kniha šestá