Business for Bohemians

Copyright © Tom Hodgkinson, 2016

Translation © Tamara Váňová, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-220-1

ISBN mobi 978-80-7565-221-8

Pro mou matku

Úvod

Duben 2016

Umělci, spisovatelé, hudebníci a kreativci obecně mají z podnikání spíše hrůzu. Výrazy jako „předpovědi peněžních toků“, „tabulkové procesory“ a „placení daně z přidané hodnoty“ v nich vyvolávají v nejlepším případě nudu, v nejhorším případě čirou hrůzu. My umělci se nechceme špinit přízemním světem obchodu. Chceme se válet na bohatě vyšívaném otomanu, kouřit vodní dýmku a diskutovat při tom o Oscaru Wildovi. Chceme být svobodní. Chceme se vznášet na vlnách inspirace. Neumíme si představit, že hodnotíme marketingovou strategii, trávíme dny v dusné kanceláři u prezentační tabule a dáváme dohromady analýzu SWOT; o hodnocení výkonnosti, propouštění zaměstnanců a formulaci vizí a cílů své firmy ani nemluvě.

Je vůbec možné být bohém a zároveň podnikat? Vždyť přece bohém – ten hledač svobody, duše přemýšlivá, básník, filozof – je povznesený nad nudný svět obchodu a konkurence, nad všechen ten sprostý pokřik, ruch a strkanice, v nichž se každý snaží toho druhého překřičet, jen aby jeho hlas v tom rámusu nezanikl!

Jo, jistě. Bylo by hezké nemít nic společného s trapným kšeftem. Ale většina z nás nějaký ten příjem potřebuje. A tak jsme se my bohémové rozhodli, že raději než pracovat pro šéfíka, bychom byli na volné noze coby drobní živnostníci. Chceme vytvořit něco užitečného nebo krásného, popřípadě obojí, a prodávat to. Je to ušlechtilý a nádherný cíl. Neumím si představit nic lepšího.

A taky je to nepochybně směr, kterým se svět ubírá. Úspěšně se rozvíjející nově založené firmy jako je Uber a Airbnb nebo prodej rukodělných výrobků na Etsy vysílají jasné znamení, že lidé po celém světě se snaží mít větší kontrolu nad svým pracovním dnem. Usilují o svobodu. A firmy Uber, Airbnb a Etsy z tohoto trendu pěkně profitují.

V bohémství jde samozřejmě o svobodu a totéž platí o provozování firmy.

Ale to není tak snadné. Představa, že upletete obal na čajovou konvici, nabídnete ho k prodeji na internetových stránkách, zatweetujete o tom, pak sledujete ty záplavy objednávek a vzápětí pověsíte na hřebík své zaměstnání, je čirá fantazie. Tvořit věci je snadné. Ale prodávat je už tak snadné není.

Pokud si nedáte pozor, vaše tvořivé podnikání, tedy přesně ta věc, která vás měla přivést ke svobodě a bohatství, vás místo toho lapí do pasti pekla těžce vydřené chudoby. Znám to z vlastní zkušenosti. Přečtěte si tuto knihu a možná se vám podaří vyhnout se chybám, které jsem udělal já.

O co se tady snažím, je naučit vás základům podnikání v malé firmě a pomoci vám vydělávat si na živobytí děláním něčeho, co vás baví. Když se do podnikání na vlastní pěst pustíte, zjistíte, že se vám do cesty postaví všechny možné myslitelné i nemyslitelné překážky. Je to dřina. Je to mnohem těžší, než si vůbec dokážete představit. A pro někoho, kdo učí lidi, jak lenošit, bylo docela složité to pochopit.

V první dekádě tohoto tisíciletí jsem se živil na plný úvazek jako spisovatel. Ale ke konci onoho desetiletí začal svět vydávání knih a žurnalistiky vypadat značně pofiderně. Zdálo se, že v něm došly peníze. Tak jsem se rozhodl, že se vrhnu na podnikání. A to se ukázalo jako ještě tvrdší oříšek.

V březnu 2011 jsme s partnerkou otevřeli v Londýně jakési spojení kavárny, knihkupectví a centra pro pořádání různých akcí s názvem Lenochova akademie filozofie, hospodaření a veselí. Skvělý nápad. Budeme vysedávat u kafíčka jako Nancy Mitfordová v knihkupectví Heywood Hill a nastartujeme báječný salón pro intelektuální smetánku. Ehm, obávám se, že to tak úplně nedopadlo.

Vypadl jsem ze čtyřhodinového pracovního dne psaní knih a skončil na čtrnácti hodinách práce denně, kdy jsem obsluhoval zákazníky, objednával knihy, snažil se dělat novinařinu, jednou týdně rozesílal e-maily s novinkami, rozčiloval se nad špinavými záchody a postrkoval nábytek sem a tam pokaždé, když se konala nějaká akce. Po dva roky jsem se každý den v šílené panice probouzel v pět třicet, užíral se starostmi další dvě hodiny, než jsem konečně vstal, a ještě v pyžamu se odpotácel k notebooku.

Z gurua pohodového života jsem se proměnil v hrůznou kombinaci dvou postav z televizních seriálů, Davida Brenta z Kanclu a Basila Fawltyho z Hotýlku. Příprava kávy pro zákazníky mě naplňovala strachem a ponížením. Týden po otevření jsem byl v on-line recenzi označen jednou rozezlenou zákaznicí za „domýšlivého šílence“. Ukázalo se, že jsem příšerný šéf, oscilující mezi přívětivostí a výbuchy vzteku. Vyčítal jsem zaměstnancům pozdní příchod a jedním z nich jsem byl obviněn z „mikrořízení firmy“, což byl termín, který jsem nikdy předtím neslyšel.

Zjistili jsme, že zatímco peníze do podniku přicházely a znovu zase odcházely, my majitelé – moje partnerka Victoria a já – jsme byli jediní lidé, kteří z těch peněz nic neviděli. Zaměstnanci, dodavatelé, lektoři, pronajímatel, městská rada, banka, daňový úřad: ti všichni museli dostat zaplaceno dřív než my. Někdy je snadné nabýt dojmu, že člověk pracuje pouze pro banky a pronajímatele.

No, tak to je realita. Chcete-li svobodu, pak budete muset převzít odpovědnost, a to znamená, že budete muset otevírat a vyřizovat nudnou poštu a včas podávat daňová přiznání k DPH.

Také jsem zjistil, že řízení podniku je dovednost podobně jako tesařina. Je třeba se ji naučit a důkladně procvičovat. Budete dělat chyby. Možná vám to zabere léta, než se v tom zdokonalíte. V minulosti trvala učednická léta sedm roků, což je asi tak doba, kterou budete potřebovat k proniknutí do tajů podnikání.

Můj příběh je v krátkosti takový: od roku 1997 jsem nebyl zaměstnaný. Devadesátá léta jsem strávil běháním po Londýně. Začal jsem vydávat svůj vlastní časopis Idler (Lenoch), který cílil na lidi, kteří po stálém zaměstnání příliš netouží. Pro deník The Guardian jsem napsal článek nazvaný „Proč nechci být zaměstnán“ a hned následující týden mi jedno místo nabídli. Stal jsem se šéfem rozvoje redakce spolu se svým přítelem a spolupracovníkem Gavem. Po třech letech jsme dali výpověď, protože jsme si chtěli založit vlastní kreativní agenturu. Mezi našimi zákazníky byly společnosti jako televizní kanál Channel 4 a Sony PlayStation. Vydávali jsme časopisy a vytvářeli reklamu na podporu těchto značek. Během pár let jsme měli obrat přes 250 000 liber, z čehož většina nám šla přímo do kapsy, protože jsme měli nízké režijní náklady.

Trávili jsme téměř každý večer v hospodě Spread Eagle v Camden Town, protože byla naší kanceláři nejblíž. Jeden z mých hospodských přátel byl John Moore, charismatický hudebník, který hrál na bicí v kapele The Jesus and Mary Chain. Jednoho večera se hovor stočil na Johnovy plány dovážet z České republiky absint. Snili jsme o tom, že rozjedeme vlastní podnikání zaměřené výhradně na tento artikl. O dva roky později jsme to opravdu uskutečnili: odstartovali jsme absintový boom ve Velké Británii s heslem „Dnes večer budeme flámovat jako v roce 1899“. Během prvního roku jsem domů přinesl dividendu ve výši 20 000 liber, což nebylo tak špatné. Brzy jsem se ale začal nudit, a tak jsem prodal svůj podíl zpět svému obchodnímu partnerovi.

Pak mě začalo nudit provozovat kreativní agenturu. Jednoho dne jsem se probudil a rozhodl se s tím praštit a místo toho se pustit do psaní knih. S partnerkou jsme se odstěhovali z Londýna. Pronajali jsme si malou farmu a žili tam deset let. Napsal jsem tam pět knih včetně té Jak být líný, která se prodávala ve dvaceti zemích světa od Číny po Koreu, od Finska po Estonsko. Po odpoledních jsem štípal dříví, pěstoval zeleninu, staral se o prasata a pokračoval ve vydávání časopisu Lenoch. Byl to skvělý život. Knihy se slušně prodávaly. Dvě z nich se dokonce staly bestsellery a bylo příjemné dostávat jednou za pár měsíců slušný šek z jejich prodeje v zahraničí a ve Spojeném království.

V roce 2000 jsme s Victorií zahájili nový festivalový projekt s názvem the Idler Academy (Lenochova akademie). Zabrali jsme stan na festivalu Eliot Port a nabídli sérii výukových programů, dílen, přednášek a středověkých hudebních vystoupení. Naše první přednáška se jmenovala „Jak správně přišít knoflík“ a mluvil na ní krejčí ze Savile Row.

Byla to děsná sranda. Během letní dovolené nám movitý kamarád Robin Birley, který provozuje jeden z nejluxusnějších londýnských soukromých klubů, nasadil do hlavy myšlenku spustit na plný úvazek v Londýně podnik Idler, kam by se lidé chodili pobavit a něco přiučit.

Najednou jsme se ocitli v situaci, kdy jsme přefinancovávali hypotéku, půjčovali si peníze z banky a zařizovali si pronájem prodejny v klidném koutě Notting Hillu, kterou jsme pak provozovali po dobu pěti let. Během té doby jsme vybudovali podnik, který se zabýval organizováním kulturních a vzdělávacích akcí.

Byla to ale dřina. Nešlo o žádnou hru. Zpočátku jsme neměli ani páru, do čeho se to vlastně pouštíme. Museli jsme řešit snad všechny problémy pod sluncem: naštvaný personál, vzteklý berňák, záporný cash-flow, negativní kritiky, nové konkurenty – zkrátka ty obvyklé záležitosti. Podařilo se nám zvýšit obrat ze 150 000 liber v prvním roce na 220 000 v pátém roce, a dokonce jsme se mohli pochlubit i malým ziskem.

Po rozhovoru s kamarádem na Etsy jsme se rozhodli vytvořit dvě on-line verze našich kurzů. Najali jsme filmaře a s naším učitelem filozofie Markem Vernonem jsme natočili šest přednášek o antické filosofii – stoiky, epikurejce a další. Provázali jsme je s několika stránkami přehledně zpracovaných poznámek a s přístupem k diskusnímu fóru „Zeptejte se učitele“. Nabídli jsme je k prodeji a za den se jich prodala stovka.

Naše on-line kurzy jsou krásné a užitečné a lidé je mají rádi. Myšlenka přilákala prvního neformálního, tzv. andělského, investora a my jsme pokračovali ve tvorbě série šestnácti svérázných, vtipných a velmi anglických kurzů s nejlepšími odborníky ve svém oboru. Každý kurz je nyní ziskový.

Pak jsme se pustili do kampaně, jejímž cílem bylo sehnat kapitál na rozšíření naší digitální nabídky. Také jsme se rozhodli ukončit pronájem obchodu, protože jsme přišli na to, že je na špatném místě, a chtěli jsme ušetřit obrovské režijní náklady.

Tato kniha je výsledkem pětiletých zkušeností získaných z první ruky při provozování vzdělávacích, maloobchodních a nakladatelských aktivit, jakož i dvaceti let samostatné výdělečné činnosti.

Moje mantra odjakživa byla „Jedeme prostě dál“ – a to navzdory tomu, že každý druhý den jsme měli pocit, že to vzdáme – protože víme, že děláme něco, co přináší smysl a účel do života dalších lidí. Naši zákazníci, naši fanoušci, naše komunita, naši čtenáři, ti všichni milují to, co děláme. Užívám si to. A ta tři slova: „Jedeme prostě dál“, slýchávám ostatně mezi živnostníky velmi často.

Žádná jiná cesta nenabízí srovnatelný druh svobody. Nestojíme o to nahrabat si obrovský majetek a nechceme být nějakým amorálním manažerem hedgeových fondů, kterého zajímají jen peníze. Chceme vytvořit něco, co zlepší svět, je to zábavné a poskytne to příjemnou, uspokojující práci nám a dalším lidem. Jak říká Robert Louis Stevenson: „Moje představa nejvyššího cíle člověka je obohatit svět krásou, a přitom se u toho docela dobře pobavit.“

Je to skutečně ušlechtilá ambice. Tuto knihu jsem napsal proto, abych pomohl těm z vás, kteří tento názor sdílejí.

1. Jak chcete žít?

Příliš mnoho kapitalismu neznamená příliš mnoho,

ale příliš málo kapitalistů.

g. k. chesterton

Pravidelně chodím za svým kamarádem magnátem Johnem Brownem pro podnikatelské rady. John vydělal své miliony vydáváním periodik, z nichž nejznámější je humoristický časopis pro dospělé Viz. Zatímco na velké obrazovce se hraje kriket a asistenti nám přinášejí sklenice vody, on sedí za svým dokonale čistým, minimalistickým stolem v kanceláři na Portobello Road a chlubí se svými úspěchy. Pak na mě zaútočí: „Ten tvůj Idler není žádné pořádné podnikání! Je to lifestyle!“

Co tím myslí? No, když někdo ve velkopodnikatelských kruzích označí váš projekt jako „lifestylové podnikání“, je to děsná urážka. Lidé, kteří se například rozhodnou, že se přestěhují na venkov a budou tam pracovat místo toho, než by ve snaze zbohatnout otrocky dřeli šestnáct hodin denně v mrakodrapu uprostřed velkoměsta, jsou těmi dvakrát rozvedenými a obvykle neskonale nudnými finančními magnáty označováni jako „lifestylisti“. Pro magnáty není podnikání, které nevydělává tuny peněz, ničím jiným než jen koníčkem, srdeční záležitostí, „lifestylingem“.

Tyto magnáty nezajímá jedno knihkupectví nebo jedna kavárna. Mají zájem o devět set knihkupectví či kaváren. Chtějí všechno v obrovském měřítku. Chtějí co možná nejrychleji otočit tisíc liber na milion. Konkrétní výrobek je nezajímá. Jejich vášní je vydělávání peněz. Milují podnikání jako takové. A jejich předmětem podnikání může být žrádlo pro psy, olej, pojištění nebo pronájem volné ložnice: je jim to v podstatě jedno.

Jenže my bohémové jsme jiní. Chceme se při práci bavit a užívat si každý všední den a udělat si z toho živobytí, a to všechno najednou. Chceme být kreativní. Vážíme si svobody víc než peněz. Jsme ty naivní duše, které chtějí proměnit svého koníčka na podnikání.

Ale jaký druh podnikání to bude? Je naším vzorem instalatér, nebo miliardář Richard Branson? Lidé se nás často ptají: „Je to, co právě děláte, jen tak pro zábavu, nebo to chcete někdy v budoucnu prodávat?“ Jinými slovy, je to jen koníček, nebo máte ambice se tím živit?

Takže první věc, na kterou se musíte sami sebe zeptat, když se do podnikání pouštíte, je: Jaký je váš cíl? Toužíte po obrovském bohatství – nebo po svobodě? Chcete svým podnikáním něco sdělit? Chcete mít třídenní víkendy? Chcete se bavit? Chcete pomáhat lidem? Chcete prožívat uspokojení z toho, že jste vytvořili něco krásného nebo užitečného? Chcete si ráno přispat? Popové hvězdy často říkají, že jejich motivací pro založení kapely byla snaha najít způsob, jak vydělávat na živobytí, při kterém by nemuseli vstávat každé ráno v osm.

Jaká je vaše představa dobrého života?

Staří Řekové měli koncept nazvaný eudaimonia. Znamenalo to štěstí ve smyslu naplnění, blaženost vznikající z mravného, ctnostného a dobrého jednání, stav dokonalé euforie, nejvyšší dobro člověka. Doslova to znamená být zajedno se svým démonem neboli vnitřním duchem. Šťastní lidé jsou ti, kteří našli svůj cíl neboli to, co se v osmnáctém století nazývalo „přirozeným géniem“. Je potřeba přemýšlet o tom, co by měl váš „dobrý život“ zahrnovat.

Mnoho lidí se spokojí s provozováním lifestylového podnikání s tím, že jsou jediným zaměstnancem. Jsou to malí obchodníci, poradci, taxikáři, stavitelé, instalatéři, malíři pokojů a dekoratéři. Co mají tito lidé společné, je to, že je jejich práce baví – více či méně – a umožňuje jim získat dostatečný příjem, se kterým vyjdou. A pro mnohé z nás, bohémských typů, to je vše, co potřebujeme, abychom dosáhli vlastní verze dobrého života.

Za rohem od naší kanceláře je kavárna, která by mohla posloužit jako příklad lifestylového podnikání. Provozují ji Alfredo a jeho syn. Nevydělávají miliony, ale baví je obsluhovat zákazníky a uživí se tím. Řekl bych, že vybudovat si vlastní malý podnik tohoto druhu je docela ušlechtilý cíl. Nabízí zajímavý život a člověk se u toho nikdy nenudí.

Lifestylisté se vyskytují v nejrůznějších variantách. Mám kamaráda, který si přijde na slušné živobytí jako nezávislý krejčí. Nemá žádné režijní náklady, žádnou kancelář a žádné ambice vybudovat mezinárodní módní značku. Rád příležitostně ušije oblek. Jeho náklady jsou velmi nízké a má naprostou svobodu.

Pak mám další dva přátele – Gavina Turka a Deborah Curtisovou. Gavin je úspěšný umělec a společně vytvořili skvělý dobročinný spolek, který dětem nabízí vzdělání a jmenuje se Dům pohádek. Často se setkáváme na „stánku“ vedle sebe na letních festivalech. Od jednoduchých začátků Deborah vybudovala poměrně velký podnik, který každý rok přináší radost tisícům dětí. Nemyslím si, že na tom vydělali jmění, ale k životu jim to stačí.

Na závěr bych chtěl zmínit příklad dalšího bývalého novináře, Jeana-Paula Flintoffa. Kromě toho, že dělá zábavné věci, třeba že píše romány o královně Anně, rekvalifikoval se jako kouč. Účtuje si velmi vysoké hodinové sazby a má pár zákazníků. To znamená, že může dělat práci, která ho baví, a zbude mu čas, aby se mohl věnovat riskantnějším projektům. Skutečnost, že je živnostník, znamená pro Jean-Paula svobodu. Nemá ambice přijímat zaměstnance. To, že děláte něco ušlechtilého a zajímavého a nespokojíte se s prodejem ropy nebo krmiva pro psy nebo pizzy jako skuteční velkopodnikatelé, vás může odsoudit k rokům potu a dřiny za mizivou odměnu. Jestliže se ale touto prací cítíte naplněni, pak vás to nemusí odradit – a v takovém případě jste dosáhli eudaimonie. A to určitě není zanedbatelný úspěch: Aristoteles chápal eudaimonii jako nejvyšší možné lidské dobro. To není tak špatný výsledek pro samostatně výdělečného instalatéra.

Mohlo by se ale stát, že k dosažení vlastní verze dobrého života potřebujete něco více než jen lifestylové podnikání. To ještě neznamená, že musíte být penězi posedlý magnát. I bohémové bývají hnací silou podniků, jež by i John Brown označil za „skutečné podnikání“.

Tak třeba velmi odlišný příklad úspěšného bohéma v podnikání představuje můj starý přítel Dan Kieran, komerčně úspěšný spisovatel, který nějakou dobu pracoval v Lenochovi. Když šlo vydávání knih ke dnu, zjistil, že se asi bez zaměstnání neobejde. Ale místo toho, aby se o nějaké ucházel, společně s přáteli vytvořil nový crowdfundingový portál Unbound a pustil se do shánění investorů. Dan měl jednoduchý nápad: „Když jsem byl spisovatel, stovky tisíc lidí si koupily mé knihy. Zjistil jsem, že neznám jméno a adresu ani jediného z nich.“

Cílem portálu Unbound bylo vytvořit databázi lidí, kteří jsou do vydávání knih ochotni investovat vlastní peníze. Danovy ambice jdou daleko nad rámec lifestylového podnikání. „Chci, aby to bylo masové,“ říká.

Ukázalo se, že Dan je skvělý obchodník. Získal dva miliony liber od neformálních investorů a jeho společnost nyní zaměstnává více než patnáct lidí. Dan se stal výkonným ředitelem. Bere přiměřený plat, chodí každý den do práce a buduje něco, co bude mít nejen potenciální hodnotu, ale také vytvoří spoustu krásných knih a poskytne autorům a svým zaměstnancům prostředky na živobytí – což je skvělý úspěch. Když jsem se ho ptal, jestli pro něj není příliš stresující být svým investorům zavázán, řekl, že je to prostě součástí jeho práce: „Financují mě a já mám vůči nim zodpovědnost.“

Pak je tu jakýsi dům na půli cesty mezi těmito dvěma typy podnikání. Příkladem může být to, co provozuje Nigel House v prodejnách s gramofonovými deskami a cédéčky Rough Trade. Dělá to, co miluje – nabízí svým zákazníkům skvělou hudbu. První pobočku otevřel v roce 1976 a nyní má čtyři: dvě v Londýně, jednu v Nottinghamu a jednu v americkém Brooklynu. Je to i nadále malý podnik, ale je skutečný a roste. Nigel zaměstnává třicet lidí. V poslední době vzbudil zájem investorů. Svěřil se mi, že jeden z nich mu řekl: „Rough Trade není podnikání; je to vášeň.“ Není to obchodní činnost, jakou je třeba prodej kancelářského nábytku, ale i tak Nigel musí být ve svém oboru profesionál.

Nedá se říct, že by Nigel na tom, co dělá, nějak extra zbohatl. K tomu samozřejmě může v budoucnu dojít, ale není to moc pravděpodobné, jak sám připouští: „Moje žena vždycky říká, že to bude ‚až naprší a uschne‘.“ Ale on prostě zbožňuje hudbu a svůj každodenní život. Miluje stát za pultem, prodávat desky a radit zákazníkům. Jeho život má smysl, a to je pro něj mnohem důležitější než vydělat fůru peněz. A tak každé ráno s tužkou za uchem a v tričku s logem vytahuje rolety kousek od Portobello Road.

Všechny výše uvedené příklady mají jedno společné: Ti lidé dělají, co chtějí. Přijali odpovědnost. Neotročí. Svoboda je pro ně důležitější než peníze. Tito živnostníci převzali kontrolu nad svým životem a vypracovali si systém – často po mnoha letech pokusů a omylů – který jim vyhovuje.

Jak dobře znáte sami sebe?

Možná nemáte tu správnou povahu, abyste se stali ředitelem firmy nebo předsedou správní rady. Koneckonců, není to žádná skvělá práce. Od rána do večera trčíte v kanceláři, zatímco podřízení na vás chrlí problémy.

Když přijmete tuto skutečnost, neznamená to, že jste selhali. Naopak. Je to klíč k tomu, abyste se správně rozhodli, co pro vás znamená dobrý život. Musíte zjistit, kdo jste, a postupovat na základě tohoto poznání. Od všech, kdo podnikají, opakovaně uslyšíte, že nemá smysl snažit se dělat věci, které jdou proti vaší přirozenosti. Pokud se rozhodnete svůj podnik rozšířit, časem si najdete profesionály, aby věci, pro něž nejste tak úplně stavěni, dělali místo vás.

„Cožpak to není očividné,“ řekl Sókratés (podle svého přítele Xenofóna), „že lidé jsou úspěšní, znají-li sami sebe, a neúspěšní, když nevědí, kdo vlastně jsou? Ti, kteří se znají, vědí, co jim nejlépe vyhovuje, protože jsou schopni rozlišovat mezi tím, co mohou a co nemohou dělat. Tím, že dělají to, co umějí, uspokojí své vlastní potřeby a dosáhnou svých cílů; oproštěním se od věcí, kterým nerozumí, se vyhnou neúspěchům a chybám.“ Když jde o Lenocha, mám nyní ambice přesahující lifestylové podnikání. Rád bych tyto myšlenky šířil po celém světě. Chci růst. Chci vybudovat firmu, která bude důvěryhodným poskytovatelem svérázných britských vzdělávacích zdrojů a zábavy. Chci prodat ještě více předplatných našeho časopisu. To, co chci vytvořit, je podnikání, které lidem obohatí život a zároveň vytvoří zisk. Radost z podnikání kolem Lenocha mi přináší to, jak ovlivňuje život našim čtenářům, zákazníkům a fanouškům. Ti všichni jsou nadšeni ze skutečnosti, že existujeme. Pomáháme jim najít štěstí. A v tom je ukryto celé naše tajemství.

Co se týče mého každodenního života, chci pokračovat v práci. Můj ideální den by probíhal asi takto: Rád dopoledne tvořím – píši, edituji, vymýšlím nové produkty. To mohu dělat v knihovně, doma nebo v kavárně. A v odpoledních hodinách rád pracuji v kanceláři se svým týmem. Večer chci přijít domů v sedm, dát si pivo, popovídat si s rodinou a přečíst si knihu. A nechci mít dluhy a nechci si dělat starosti s penězi.

To je do značné míry asi tak všechno. Nestarám se o auta, nezajímá mě zimní dovolená na horách, velký dům, oblečení nebo různé cetky. Jsem šťastný, když tvořím. Pokud vydělám slušné peníze, utratím je za to, že pozvu lidi do restaurace nebo na zážitkovou akci, nikdy bych za ně nekupoval krámy.

Bohémové a lenoši mají jedno společné: jejich práce je pro ně paradoxně tím nejdůležitějším v životě. Platilo to pro Picassa a platí to i pro Richarda Bransona. Platí to i pro mě. Nikdy nepůjdu do důchodu. Budu pokračovat ve čtení a psaní, dokud nebudu ležet na smrtelné posteli.

Klíčový rozdíl mezi lifestylovým podnikáním a „pořádným“ podnikáním je odpovědnost. Rozrostete-li se nad rámec lifestylového podnikání, jste pak odpovědní za další lidi. Budete muset vyplácet mzdy a podávat hlášení správní radě i akcionářům. Nemůžete se náhle rozhodnout a na šest měsíců vypadnout někam na vzdálený skotský ostrov. Existuje věc zvaná řízení a správa firmy, což znamená proces, jak věci dělat. Musíte vytvořit správní radu. Musíte řídit schůze. Přidělujete úkoly. Musíte se zodpovídat.

Tento druh odpovědnosti a s ním spojený pocit, že se člověk prodává, nemusí všem bohémům vyhovovat. Nedávno jsem dělal rozhovor s písničkářkou Cerys Matthewsovou, která měla obrovský úspěch v devadesátých letech se skupinou Catatonia. Řekla mi, že po několika letech musela z hudebního průmyslu odejít, protože se už necítila svobodná:

Cerys: Odvrácenou stranou je to, že úspěch se stane obchodní záležitostí, komerčním podnikem, a to přináší odpovědnost. Na základě úspěchu, který jste měli, lidé dostávají mzdu.

TH: Takže jste do toho šla kvůli tvůrčí svobodě, abyste nemusela být zaměstnaná a mít šéfa, a pak jste zjistila, že jste v pasti.

Cerys: Najednou jste součástí systému.

To je možná to, co přivedlo Amy Winehousovou a Kurta Cobaina předčasně do hrobu. Nezvládli být součástkou v soukolí systému. Nezvládli skutečnost, že došlo ke zpeněžení jejich osobnosti. To nebyl důvod, proč se pouštěli na dráhu bohémských zpěváků. Potulní zpěváci nemusí být svou povahou přizpůsobeni podnikání. Jiné skupiny – řekněme Coldplay a U2 – jsou velmi šťastné, že mohou fungovat jako firma. Damien Hirst je dalším příkladem úspěšného spojení umělce a výkonného ředitele: miluje odpovědnost plynoucí z toho, že zaměstnává spousty lidí.

Takže pokud nechcete být šéfík, pokud nechcete všechnu tu zodpovědnost, pak je asi rozumnější zůstat malý a příliš se nerozrůstat.

Nebo to vzít pěkně krůček po krůčku: nejdřív jen vy, pak si můžete najít partnera, pak jednoho zaměstnance… a tak dále.

Na růstu není nic špatného

Pokud jste stejně jako já ten správný bohém, pak máte slabost pro jemnou, etickou ekonomii podporovanou lidmi jako E. F. Schumacher, autor knihy Malé je milé, a možná jste slyšeli názor, že růst je špatná věc. Tento argument zní zhruba takto: snaha o růst kvůli růstu jako takovému je špatná. Je založena na falešné logice, protože nemůžete růst navěky. Akciové společnosti jsou nuceny růst, protože jejich akcionáři chtějí, aby jejich akcie zvyšovaly svou hodnotu. V opačném případě se nebudou s jejich nákupem obtěžovat. A to z akciových společností dělá hladová monstra, která kladou cenu akcií výš než zákazníky, kvalitu, etiku a krásu. Etičtí ekonomové se takto vymezují vůči Chicagské ekonomické škole v čele s Miltonem Friedmanem a dalšími.

Na jejich tvrzení, že existují přirozené meze růstu, je samozřejmě hodně pravdy. Problém je v tom, že když se přiznáte, že byste chtěli firmu, která roste, měli abyste se kvůli tomu cítit provinile. Máte strach, že na vás ekologický aktivista jako George Monbiot pohrozí prstem a obviní vás z plýtvání přírodními zdroji.

Ale růst je přirozený. Koneckonců, ze semena vyroste sazenice, sazenice roste, kvete a produkuje semena pro další generaci, semena se rozšíří do světa a rostlina umírá. Zvířata a lidé rostou. Pokud se rozhodnete vytvořit podnik, který bude něčím větším než jen lifestylovým, může na něj být nahlíženo jako na rostoucí a stále se měnící rostlinu, o kterou pečujete, zaléváte ji a zušlechťujete. „Zušlechťování malého podniku“ je možná pro proces, o němž mluvíme, lepší výraz než „růst“.

Růst je dobrý. Samozřejmě že chci „rozmnožit své jmění“, jak říkali za starých časů. Možná, že významnějším problémem než samotný růst, je jeho tempo. Investoři usilují o rychlé tempo růstu: jsou nadšeni ze strmě vzestupné exponenciální křivky. Nazývají to „hokejkovým“ nárůstem. Myslím, že v reálném životě je to velmi vzácný jev, a my chceme, aby nám podnik „rostl pomalu“. Musíme vytvořit obchodní filozofii, která je rozumná v tom, že sice budeme mít zisk, ale ten nás nebude rozptylovat hloupými tlaky. Pěkně krůček po krůčku každý den. V podnikání se vás lidé vždy snaží dotlačit k co možná nejrychlejšímu rozhodnutí. Nepospíchejte. Vyspěte se na to.

Sepište si to

Teď vám radím, abyste si zašli na dlouhou procházku a popřemýšleli o svém životě. Pak se vraťte domů, sedněte si a do sešitu si zapište, co chcete dělat a jak chcete žít. Co vám přináší radost a co vám přináší uspokojení? Jak by měl vypadat váš ideální den? To je první krok. Až s tím budete hotovi, pusťte se do čtení druhé kapitoly, která vás seznámí se základními myšlenkami dobrého podnikání.

Table of Contents

1. Jak chcete žít?