Nakladatelství JOTA, s. r. o.,

děkuje za laskavou podporu při vydání knihy

společnosti GAUTE, a.s.

Zdroje ilustrací:

2. strana: United States Library of Congress‘s Prints. Public domain-US;

6. strana: Newark-Arcadia Historical Society;

70. strana: Missouri History Museum;

128. strana: Obrázek z knihy The Rappers. 1854;

172. strana: Public domain;

234. strana: Public domain

Copyright © Lucie Hlavinková, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-244-7

ISBN mobi 978-80-7565-245-4

Ťuk, ťuk. Ťuk, ťuk…

Kdo by byl řekl, že tyhle zvuky vám vydělají tisíce dolarů.

Kdo by byl řekl, že tyhle zvuky změní váš život k nepoznání.

NEW YORK 1892

„Fuj,“ drožkář naznačil uplivnutí a lehce kopnul do podezřelé hromady ležící na chodníku. „Špína to je. Špína ženská. Žádná mrtvola, ale stará, ožralá kurva.“

Mladému poslíčkovi se ulevilo. S mrtvolou by byly jen nepříjemnosti, zdržování a kdoví, čím by se mohl třeba ještě nakazit. Zaslechl tiché zachrápání a tělo ležící na zemi se převalilo obličejem nahoru. „Není zas tak stará,“ prohlédl si udiveně zablácenou tvář. „A možná nebyla vždycky kurva. Má moc fajnový šaty. Takový, jaký nosí paničky, kterým vyřizuju pochůzky a který mi dají vždycky nejmíň od cesty. Ty nejvíc bohatý,“ nasupil se.

„No jo. Asi zažila lepší časy. Takový, kdy se neválela na ulici s flaškou,“ ukázal drožkář významně bičem na prázdnou láhev.

„Co s ní uděláme?“ poslíček rozhodil bezradně ruce s nejasným tušením zodpovědnosti. O chlapa by si starost nedělal, ožralců se válely všude hromady. Ale tohle přeci jen byla žena. Co kdyby to byla jeho sestra? Nebo matka?

„My?“ vytáhl obočí drožkář. „Já nic.“ Zašklebil se při pohledu na čůrek slin vytékající z úst ležící ženy. „Fuj. Špína ženská. Špína je to.“

BOSTON 1855

„Ťuk E… Ťuk D… Ťuk W…“

„To stačí. Už nemusíte pokračovat s tou tabulkou. Je to Edward,“ mladé dívce se vyřinula z oka obrovská slza. „Můj Edward. Můj manžel. Byli jsme svoji jen pět měsíců. Vůbec jsme si nestihli…“ Další obrovská slza z druhého oka, matná a bez lesku. „Co mi vzkazuje? Nestihli jsme… Já jenom… Odešel tak náhle. Je tady s námi? Co mi chce říct?“

Mluvila tiše, srozumitelně a jenom v hloubi zvuku jejího hlasu bylo slyšet smutek tak těžký, že na něj normálně velké slzy nestačily. Musely být dvakrát takové, aby se do nich celý žal vešel. Slzy si důstojně razily cestu v pudru naneseném na tváři, oči ženě nezčervenaly ani nevzlykala. Přes své mládí byla dnešní návštěvnice dáma. Opravdová dáma. Maggie pocítila záchvěv žárlivosti a svého pocitu se lekla. Jak může závidět někomu tak nešťastnému? Ale přece jenom, tohle byla dáma z výborné rodiny, která se nikdy nemusela snažit. Všechno jí bylo naservírováno na stříbrném podnose – její šaty, způsoby, přízvuk, pohodlný život a koneckonců i manžel. To, že umřel, je jiná věc. Tyfus si nevybírá. Aspoň v tomhle je jediná spravedlnost, když v ničem jiném ne. Z ní, Maggie, ani z její sestry Kate nikdy opravdové dámy nebudou. A jak by také mohly? Narodily se v rodině kováře, žily v zapadákově. Tohle je Amerika, jistě. Peníze vám pomůžou, abyste se dostali nahoru, jenomže to neplatí pro ženy. Žena, která si sama vydělává na svoje živobytí, je vždycky podezřelá, něco takového je proti řádu věcí.

Z dřevěného domku s rozpadající se verandou, obklopeného mátovými poli, a z nekonečného kolotoče domácích prací, se kterými musely pomáhat matce, protože pořídit si služebnou nepřicházelo v úvahu, se dostaly daleko. Samy si vydělaly na krásný bílý dům, nosí hedvábné šaty, píše se o nich v novinách, přijímají vlivné návštěvy a už dávno si samy nevynášejí nočník. Jenomže jaká je cena, kterou platí? Ani jedna z nich nemá manžela a o otce se opřít nemůžou, na toho nebyl spoleh nikdy. Jak by mohly pomýšlet vdát se nad svoje postavení? A jaké je vlastně jejich postavení?

Jsou média. Což znamená, že jsou kuriozity. Něco jako vousatá žena nebo mořská panna v cirkusu páně Barnuma. Sestry, které mluví s duchy. Nebo lépe řečeno, sestry, jejichž prostřednictvím mrtví komunikují. V jejich přítomnosti se totiž ozývá tajemné ťukání.

Ťuk, ťuk. Ťuk, ťuk.

HYDESVILLE, ZÁPAD STÁTU NEW YORK 1848

„Á, to jste vy, děvčata?“ Hokynářka vlídně pokyne oběma dívkám, které se zdvořile usmívají a s hlasitým pozdravem očima přejíždí všechny přítomné zákaznice.

„Hodné dívky to jsou, ty Foxovy,“ šeptem pronese jedna ze sousedek.

„Pořád spolu, že?“

Čtrnáctiletá Maggie drží svoji o tři roky mladší sestru Kate za ruku. Z košíku vytáhne seznam psaný matčiným neumělým rukopisem a nakukuje za vyskládané krabice s moukou, jestli uvidí pekanové ořechy. Ženy v hokynářství je mezitím v duchu hodnotí jako možnou konkurenci pro vlastní dcery. Maggie má lesklé tmavé vlasy a hnědé oči, je živá, usměvavá, ale její obličej je poněkud širší a postavu má podsaditější než její mladší sestra. Ani jedna zatím nenosí korzet, ale Kate si nebude muset tkanice ani příliš utahovat, její postava působí velmi štíhlým, půvabným a křehkým dojmem. Zatím ještě dítě, ale černé vlasy a fialové oči tvoří znepokojující kombinaci. Její tvář je bledá a delikátní, jako by pořád přemýšlela nad něčím vznešeným, vyšším a nadpozemským. Tak se alespoň sousedkám jeví...

„Nebolí vás dnes hlava, děvčata?“ soucitně se zeptá paní Redfieldová, která bydlí hned vedle rodiny Foxových a ví, že obě sestry často trápí úporné migrény. „Teď, jak se votočil vítr, fouká rovnou z mátovýho pole. Jo, je to hezký, když kvete, ale moc silný.“

„To bolí hlava i mě. Jak škopek,“ zasměje se další sousedka.

Maggie se také zdvořile pousměje, ale moc dobře ví, že zrovna tuhle ženskou bolí hlava ze všeho ginu, který do sebe pořád lije. Tady v Hydesville se nic neutají. Každý ví o každém první poslední. Kate možná vypadá, že jí hlava bloudí v oblacích, ale ve skutečnosti je všetečná, zvědavá a všímavá. Hodně všímavá. Stačí jí málo a rychle rozpozná, s kým mluví, co si dotyčný myslí, co skrývá a jaké má úmysly. A paměť má jak slon. Tohle všechno mají sestry společné. Potřebují to.

Jejich matka Margaret Foxová je otevřená kniha. Silná, s mocnou hrudí, dvojitou bradou a širokým obličejem, dobrosrdečná, naprosto nezáludná žena, která si s každým ráda popovídá. Čtyři starší děti už odchovala, jsou z domu a mají vlastní rodiny, ale ještě má na krku Maggie a Kate. I když ona by nikdy neřekla, že je má na krku. Svoje dcery zbožňuje a zahanbeně si přiznává, že je trochu rozmazlila. Je na ně slabá, všechno jim dovolí a je nutné taky dodat, že obě jsou mnohem chytřejší než ona sama. Že by po otci? Jejich otec je jiný případ, hazardní hráč a alkoholik, který svou rodinu na deset let opustil a pak se vrátil k manželce a dcerám, které se sice špatně obešly bez jeho peněz, ale docela dobře bez jeho osoby. Vrátil se jako jiný člověk, oddaný metodista, který se už alkoholu nedotkl a trávil dlouhé hodiny vkleče na modlitbách.

Maggie a Kate se ho bojí. Když je opustil, byly malé, nepamatovaly si na něj a teď se vrátil cizí chlap s věčně zachmuřeným obličejem vyžadující od nich povinnou lásku a úctu! Musely se hodně rychle naučit číst otcovy nálady z jeho kamenného obličeje, protože jsou dny, kdy bylo lepší klidit se mu z cesty nebo okamžitě vyplnit každý jeho příkaz. Jsou další dny, kdy je nutné říct na položenou otázku tu správnou odpověď, která v nejlepším případě obsahuje nějaký citát z Bible, a jsou dny, kdy je hlavní zůstat zticha. Obě sestry se naučily, jak z nepatrného škubnutí ramene nebo stisknutí zubů odhalit otcovu momentální náladu a podle toho se zařídit. Potřebují to.

A budou to potřebovat, až se živí přijdou ptát, co jim mrtví vzkazují. Protože živí jsou celí žádostiví od svých mrtvých něco slyšet a to tajuplné něco na ně prozradí nepatrné škubnutí ramene nebo stisknutí zubů. Živí na sebe prozradí hodně. Mrtví nic.

„Mami,“ nasadí Kate zkormoucený obličej. „Já nechci svařovat mléko, prosím. Ať to udělá Maggie a já mezitím vyčistím lampy.“

„A proč, moje milá?“ Matka roztržitě posypává maso pepřem a zázvorem, hlavou se jí evidentně honí sto dalších věcí a nedává najevo, že si všimla nelibosti své dcery. Obě stojí v malé tmavé kuchyni se začouzeným stropem a pruhem mastné černoty táhnoucí se od kamen až k malému okénku, vzdorujícímu každému pokusu o otevření.

„Mně,“ Kate se dramaticky odmlčí a přitiskne si ruku k hrdlu, „pach mléka nedělá dobře. Rozbolí mě z toho hlava.“

Až po těchto slovech se na ni matka zadívá. S bolestmi hlav svých dcer si užila hodně. Vynořují se čas od času předcházené záblesky a divnými svítícími útvary v zorném poli jejích holčiček a zanechávají je slabé a sklíčené.

„Já nevím,“ namítne neurčitě. „A Maggie to nevadí?“

Ve dveřích kuchyně se objeví zachmuřený otec, který si prohlíží svoji nejmladší dceru s jasným nesouhlasem. „Kate!“ Luskne směrem k ní prsty. „Nebudeš si nic takového vymýšlet. Všichni musíme nést břemena, která nám Bůh nakládá. Jaká má být mladá dívka? Poslušná a pokorná,“ odpoví si sám s patrným zalíbením ve vlastních slovech. „Možná jíte moc čerstvého chleba, moc másla nebo zavařeniny. Ani jedno z toho vám neprospívá. A ty, ženo,“ podívá se zhrozeně na množství pepře a zázvoru obalující maso, „zbláznila ses? Oškrábej to! Strava má být jednoduchá a planá. Jenom aby nasytila tělo, ale nevzbuzovala vášeň. Žádné hýření a prostopášnosti.“

Kate potlačí ušklíbnutí, i když ji to stojí hodně úsilí. Otec má co vykládat o hýření a prostopášnosti! Kolik let se věnoval jen svým vášním a teď jim bude kázat… Je z něj upjatý metodista, chodící jen v černé barvě. Košile vyžaduje tak naškrobené, že není schopen pohnout krkem. Ani když se modlí, tak hlavu neohne a modlí se hodiny a hodiny denně.

Vezme láhve mléka z farmy jejího bratra a lije jejich obsah do hrnce. Mléko se pomalu začíná vařit, vydává svůj typický pach ozvláštněný slabou přiboudlinou, která zůstala na dně hrnce z minulých dní. Kate se pomalu dostává do varu také, ale s otcem by dnes nebylo radno dostat se do sporu, takže se raději rozhodne pro variantu poslušné a pokorné dívky. Vyhrne si rukávy, sklopí oči a ozdobí svou tvář úsměvem světice.

„Hotovo,“ naplní znovu sklenice a poskládá je do sklepa. Počká, až na ni matka vzhlédne od cupaniny, kterou vyrábí ze starých hadrů a přejede si pomalu rukou po čele. Zdvihne oči k nebi, aby bylo vidět velkou část bělma a přidušeně vzdechne.

„Katie?“ Matka polekaně sevře v pěsti hromádku útržků.

„Nic, mami. To přejde, to jen…“

„Běž si lehnout, já to s tatínkem vyřídím,“ dodá matka šeptem a opatrně.

„Kate?“ Maggie se starostlivě sehne k sestře ležící na posteli v nacpaných duchnách, aby se podívala, jak jí je, jenomže ta se najednou rozpustile vymrští z polštářů a zasměje se.

„Hej! A čistit lampy budu jenom já?“ Maggie dá uraženě ruce v bok.

„Já ti pomůžu,“ chlácholí ji mladší sestra. „Ale chtěla jsem se pomstít otci. Chtěla jsem mu dokázat, že pravdu mám já a ne on. Zabralo to, protože kdyby ne, už by stál u lůžka a dával mi kázání. Matka na to skočila a teď mu bude vyčítat, že je na nás moc přísný. Tím pádem se pohádají a bude to!“

„To je houby pomsta,“ Maggie si přilehne k sestře a dá si ruce pod hlavu. „Já jsem včera a předevčírem musela za trest číst druhou Knihu Mojžíšovu, všechny ty rodokmeny! Geršón měl syny Libního a Šimeího. Kehat měl syny Amráma, Jishára, Chebróna a Uziela. Bla, bla, bla…“

„Chudáčku!“ vyprskne smíchy Kate.

„Měly bychom vymyslet něco pořádného. A navíc zítra je prvního apríla!“ vzpomene si Maggie nadšeně a posadí se na posteli. „Mělo by to být něco, na co jen tak nezapomene. Vyvedeme ho aprílem tak, až se mu strachem zkroutí i ty jeho škrobené límce!“

Obě sestry se zatetelí radostí, opět si lehnou vedle sebe a začnou přemýšlet, což se ukáže být činností velmi vyčerpávající. Zašeptají vždy jedna druhé nějaký úžasný nápad, ze kterého se ovšem po důkladnějším probrání vyklube nepoužitelný balast. Všechno se zdá buď příliš málo strašidelné, nebo neúměrně složité a neproveditelné. Kate se na posteli začne vrtět a po dlouhém ležení se s rozkoší pořádně protáhne, což doprovodí zvláštní hlasitý zvuk podobný prasknutí. Maggie se leknutím posadí.

„Co to bylo? Praskla postel? To bychom tomu daly!“ nešťastně obhlíží postranice.

„Ne, ty hloupá! Takhle mi praskají klouby, když se chci protáhnout, poslouchej,“ Kate téměř nepostřehnutelně pohne palcem u nohy a potom celou holení. Oba pohyby doprovodí stejný zvuk, velmi těžko zařaditelný, ale poměrně dost hlasitý. Připomíná něco mezi prasknutím, úderem hole o podlahu a ťuknutím kloubu prstu o porcelán. „Zkus to taky,“ vybídne Maggie.

Maggie si sundá punčochu a se zájmem sleduje svou obnaženou bílou nohu pokrytou tmavnoucími chloupky. Zkusmo zavrtí prsty u nohou, ale nic se nestane.

„Ne, musíš takhle,“ Kate znovu neznatelně pohne kloubem a opět se ozve zvuk, který se lidské ucho zdráhá pojmout, protože je tak odlišný od všeho, co slyšelo předtím.

Maggie párkrát usilovně hýbne palcem, až teprve po pokusu, při kterém se naopak žádná část jejího těla ani nepohne, zazní ono kýžené ťuknutí.

„Ano! To je ono!“

„No tohle!“ podiví se Maggie a zkusí nově objevenou činnost několikrát po sobě. „Je to dost nahlas, že? A trochu…,“ odmlčí se, „strašidelné.“

Kate se na ni pomalu obrátí se rty vtáhnutými do sebe a očima doširoka rozevřenýma, ruce napůl sevřené v pěst. Ztělesněné zadržované nadšení…

„Máme to! Pamatuješ na Starého Jeffreyho?“

„Co?“ Maggie neochotně odtrhne zrak od svého palce u nohy.

„Tobě otec dává číst Starý Zákon, ale mně Paměti Johna Wesleyho, zakladatele metodismu. Taky hrozná nuda, až na kapitolu, ve které popisuje, jak u nich na faře strašilo!“

„Strašilo?“ Maggie dychtivě natáhne zpátky punčochu a visí Kate na rtech.

„Měli prý na nové faře nějaké strašidlo nebo ducha, který vydával hrozné zvuky, ťukal a klepal, báli se ho i velcí psi. Zjevoval se celé rodině, až mu nakonec dali jméno Starý Jeffrey.“

„Už vím. A ty myslíš?“ Maggie si honem zaplácne pusu dlaní, aby jí nevyklouzlo příliš hlasité zasmání. „Takže dneska v noci?“

„Takže dneska v noci,“ přikývne vážně Kate a fialovýma očima probleskuje uspokojení z řádně naplánované pomsty.

„Ťuk… ťuk… ťuk…“

Table of Contents

Sestry_Foxovy-1

Sestry_Foxovy-2

Sestry_Foxovy-3

Sestry_Foxovy-4

Sestry_Foxovy-5

Sestry_Foxovy-6

Sestry_Foxovy-7

Sestry_Foxovy-8

Sestry_Foxovy-9