Licenci na tuto knihu poskytl Amazon Publishing, www.apub.com,

a kniha byla vydána ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

The Woman on the Orient Express

Text copyright © Lindsay Ashford, 2016

Translation © Naďa Funioková, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-246-1

ISBN mobi 978-80-7565-247-8

JOTA / 2017

Mým rodičům, Janet a Grahamu Moltonovým, a bratru Timovi.

Také na památku mé tchýně Yvonne Lawrenceové,

20. února 1936 – 22. února 2016

PROLOG

Srpen 1963

Přichází od řeky. Bez varování se mi vkrade do zahrady. Sedím obklopená keři kamélií nad ústím řeky, čekám na západ slunce, pozoruji párek ústřičníků na kraji vody a snažím se vymyslet, kdo zavraždí majora Palgravea. Šplouchání přílivu mě ukolébává ke spánku, takže jsem si nevšimla člunu, který zamířil ke kotvišti.

„Paní Christie?“ Na obličej mi dopadne jeho stín.

„Kdo je to?“ Rychle otevřu oči a nakloním se dopředu. Protože má slunce za zády, nerozeznám rysy jeho obličeje. Znám ho? Je vysoký a štíhlý, s hustými tmavými vlasy. Na sobě má šortky a na nohou se mu lesknou kapky vody.

Natáhne ke mně ruku a přistoupí blíž. Tím pohybem demaskuje zapadající slunce, jehož ohnivá záře mě oslepí. Jak se snažím mrkáním zahnat tu záplavu zelenkavých kotoučů, klopýtá přes slabiky svého jména. Je to jméno z dávných časů. Jméno, které v sobě nese vůni tureckých cigaret a horkého pouštního větru.

„Omlouvám se, že jsem k vám takhle vpadl.“ Hlas má přívětivý jako doktor, když vám sděluje špatné zprávy. „Musel jsem se s vámi setkat. Jste jediná, kdo mi může pomoct.“

Neřeknu na to nic. Ústřičníci po sobě pokřikují, ozvěna nese nad hladinou jejich roztomilé čiřikání. Ten muž sem přišel pro příběh, který jsem slíbila, že nikdy nenapíšu. Pro rozřešení záhady, jejíž počátky se táhnou do doby před více než třiceti lety, kdy jsem nastoupila do Orient expresu směřujícího do Bagdádu.

Přistoupí blíž. Musím něco říct, cokoli, abych se z toho nějak vykroutila. Zeptám se ho, jestli si uvědomuje, že neoprávněně vstoupil na soukromý pozemek. Pak zabořím pohled do toho úzkého pruhu trávníku, který nás odděluje, a prohlásím, že stejně nemám ani nejmenší tušení, o čem to vlastně mluví. I mým vlastním uším to zní nepřesvědčivě.

Beztak už toho ví dost, aby mě dokázal vystopovat až sem, aby podstoupil to riziko a přitlačil mě ke zdi na mé vlastní zahradě. Bylo by špatné mu to povědět? Je nutné dodržet slib, pokud už je člověk, jehož se to tajemství týká, dávno mrtvý?

„Mám tu fotografii.“ Muž sáhne do ruksaku, který má přehozený přes rameno, a podá mi ten důkaz. Předmět doličný A: já před třemi desítkami let. Když jsem ještě měla pas a mohla se beze studu koupat jen v růžové hedvábné košilce a kalhotkách. Usmívám se zpod hustého listoví převislých větví jakéhosi stromu. Objímám se s Katharine, která hledí přímo do objektivu se stejným troufalým a pobaveným výrazem, jakým se podívala na mne, když jsme se prvně setkaly. Obě jsme zahalené do ručníků, abychom ochránily zdání cudnosti, ale vlasy přilepené k hlavě prozrazují, že jsme sotva před chvílí vylezly z Eufratu, který leží někde mimo záběr po mé levé ruce.

Obrátím fotografii na druhou stranu. Tam je Katharininým drobným, pečlivým rukopisem poznamenané datum, prosinec 1928, a slova „Agatha a já v Mezopotámii“. Znovu ji otočím a ještě jednou se zadívám na ten snímek. Začne mi zvonit v uších – to se mi v poslední době stává, když mi najednou stoupne tlak – a cítím, jak mi prudce buší srdce.

„Vzpomínáte si?“ Mužův hlas má teď v sobě jakési naléhavé ostří. Bojí se, že se mi to s věkem v hlavě plete. Nejspíš ho k téhle domněnce přivedl pohled na mě, jak tu dřímám s pootevřenou pusou. Vlastně bych to na tuhle notu mohla snadno uhrát a vyštvat ho odsud několika pošetilými historkami o mých cestách po Středním východě. Pravda ale je, že si ono prosincové odpoledne pamatuji tak dokonale, jako by to bylo včera. I po těch letech ve mně stále přetrvává šok z toho, co se onoho dne na poušti odehrálo. A něco v Katharininých očích – ta nestydatá troufalost – mi dodává odvahu, abych řekla pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.

„Kdy jste to našel?“ Zase mu tu fotografii vrátím.

„Před pár měsíci. Psal jsem vám, ale neodpověděla jste mi.“

Potřesu hlavou. „Omlouvám se. Dostávám spousty dopisů. Moje sekretářka…“

„To nevadí.“ Mávne nad tím rukou. „Je mi to jasné. Ale musel jsem si s vámi promluvit. Chápete to přece, ne?“ Zaváhá. Kousne se do rtu. „Můžu se posadit?“

Nadechnu se. Potřebuju čas na rozmyšlenou. „Půjdeme do domu, co vy na to? Určitě si dáte trochu čaje a kousek koláče.“ Vezmu svoji hůl a pomalu se zvednu z dřevěné lavičky. On ale znovu zaloví v ruksaku.

„Pak je tu ještě tahle – ale na té není napsáno nic než místo a datum. Napadlo mě, že vy byste možná…“ Hlas se mu vytratí a on párkrát zamrká, když mi ji podává, jako by sám pohled na ten snímek byl pro něj nesnesitelný.

Tuhle fotografii poznamenal zub času o poznání víc než tu předchozí. Pravý růžek se ohnul a někdo ho zase narovnal. A ostrá černá a bílá vybledly do sépiových odstínů. Vybledla i slova napsaná na okraji: Benátky, ostrov Lido, duben 1928.

Pózuje na ní skupinka mužů a žen, mladých a opálených, s pohledy upřenými do aparátu. Stojí v půlkruhu, tak blízko u sebe, že se dotýkají rukama a nohama. Nancy vykukuje kousek nalevo od středu. Její vlnité tmavé vlasy zpola zakrývá přiléhavý pruhovaný baret. V očích má napjatý výraz, který je v rozporu s jejím ležérním prázdninovým oděvem, lněnou kalhotovou sukní a blůzkou. Vypadá drobně vedle svalnatého muže po její pravici, který ji drží jednou rukou, zatímco ta druhá spočívá na rameni usměvavé ženy v kimonu.

Na úplném konci řady napravo stojí muž ve vzorovaném froté županu a plátěných koupacích botách s přezkami. Je obrácený z profilu a nedívá se do fotoaparátu, ale otáčí se k půlkruhu svých přátel. Je tak vysoký, že vidí ostatním přes hlavu. Obličej má krásný, ale v držení úst a v jeho očích je něco obsedantního, skoro až krutého. Možná jde jen o optický klam, ale vypadá to, jako by upřeně hleděl na Nancy.

„Víte, co je to za lidi?“

Mohla bych říct, že nemám ani tušení. Sama na té fotografii nejsem a na jaře 1928 jsem byla stovky mil daleko, v Londýně, a procházela pokořujícím soudním řízením. Zavřu oči, abych ten obraz zapudila, jenže ta tvář – jen ta jediná – se mi vypálila pod víčka. Ještě i dnes, po tolika letech, mě bodá jako střepy rozbitého skla.

„Poznáváte někoho?“

Prozradila jsem se. Jestli teď zalžu, prokoukne mě. Ale pokud řeknu tohle, budu už mu muset povědět všechno. Dokážu se s tím vyrovnat?

„Prosím.“ Uchopí mě za ruku. Není v tom žádný nátlak. Jeho dotyk je stejně něžný jako jeho hlas. „Pokud existuje něco, cokoli, co byste mi mohla povědět… Víte, už mi z rodiny nikdo nezbyl – není nikdo, kdo by to věděl.“

Musíš mu to říct.

Čí to byl hlas? Nepatřil Katharine ani Nancy, byl to mužský hlas; ten, který jsem se snažila vytěsnit z mysli, když jsem tenkrát před spoustou let nasedala do Orient expresu.

Byla tu sestra. A teď už možná i bratr. Nemůžeš ho o ně připravit. Jen si vzpomeň, co to provedlo s Rosalind.

Bože, to je ale úskočné, využít mou vlastní dceru, aby ve mně vzbudil výčitky svědomí!

Vyrazím k domu a tomu muži pokývnu, aby šel za mnou. Svým dlouhým krokem mě rychle dožene. Pod jeho úsměvem by roztálo srdce každé ženy. Mám asi deset minut, abych se rozhodla, kolik přesně bych mu toho měla říct.

1. KAPITOLA

Říjen 1928 – Londýn, Anglie

Mohou nás strašit duchové těch, kdo ještě nejsou mrtví? V týdnech po Agathině rozvodu s Archiem Christiem jako by ji jeho přízrak pronásledoval na každém kroku. Když sedávala v prázdném domě, slýchala na schodech jeho kroky. Když se v noci probudila, cítila v posteli váhu jeho těla. Když otevřela šatník, dýchla na ni povědomá vůně mýdla na holení a cigaret, i když jeho šaty už dávno zmizely. Jako by se všechny její smysly spikly, aby ji postrčily přes okraj propasti.

Výlet Orient expresem byl vlastně pokus, jak Archieho ducha zapudit. Všem kolem včetně sebe tvrdila, že jsou to jen prázdniny. Nicméně poprvé za celý život cestovala do zahraničí bez něčího doprovodu. O všem, co během příštích dvou měsíců podnikne, bude rozhodovat čistě jen ona. Zjistí, jestli na to má. Jestli vydrží být sama.

Agatha věděla, jaké je to štěstí, že má dost peněz – a času – na takový útěk. Jelikož právě nakladateli odevzdala finální verzi Záhady sedmi ciferníků, nic ji nenutilo zůstávat v Anglii a rozepisovat román s pořadovým číslem deset. Původní plán zněl podniknout plavbu do Západní Indie a na Jamajku, jenže pak, jen pár dní předtím, než měla vyrazit, došlo k události, která ji přiměla tohle rozhodnutí změnit.

Dostala pozvání na společenskou večeři v Mayfair, odkud ovšem málem odešla už po pár minutách kvůli šeptem vedené konverzaci, kterou nebylo dost dobře možné přeslechnout. Když se v zimní zahradě hostitelů podávaly drinky před večeří, vyslovila nějaká žena na opačné straně obří stromové kapradiny Agathino jméno. Přizvukovaly jí další dva ženské hlasy, které se nijak netajily svou nedůvěrou.

„Ano,“ zasykla ta první. „Je to rozhodně ona.“

„Ta, co sehrála vlastní smrt?“

„A pak předstírala, že ztratila paměť?“

Agatha se přisunula blíž ke kmeni stromové kapradiny a zatoužila se na místě vypařit.

„Říká se, že to udělala jen proto, aby prodala víc knížek.“

Pauza a pak: „Četla jsem jeden článek – v Daily Mail to tuším bylo – a tam psali, že to stálo daňové poplatníky tisíce, jak po ní pátrala ta spousta policistů.“

„Mě je spíš líto jejího manžela.“

„No, ale povídá se, že měl milenku!“

„Zajímalo by mě, proč se rozhodla utéct zrovna do takového zapadlého městečka?“

„Nemám tušení, ale žasnu, že má nervy se po téhle eskapádě ještě ukazovat na veřejnosti!“

Agatha by z místnosti nejraději vyběhla, jenže všude kolem byli lidé. Se sklopenou hlavou se jí podařilo dostat do haly. Jestli se jí povede dojít až ke vchodovým dveřím, aniž by narazila na hostitele, mohla by odsud bez povšimnutí vyklouznout. Jenže když procházela halou, zavolal na ni nějaký člověk, který sestupoval po schodišti.

„Paní Christie!“

Obrátila se a spatřila vysokého šedovlasého muže, který jí nebyl nijak povědomý. Usmíval se a hned něco vytahoval z kapsy saka.

„Byla byste tak laskavá a podepsala mi to?“

Agatha se po něm nejistě podívala.

„Je to pro moji matku. Momentálně je upoutaná na lůžko a vaše knihy přímo zbožňuje. Byla by štěstím bez sebe, kdyby měla podepsaný výtisk.“

Bylo to Tajemství Chimneys. Zatímco mávala rukou, aby inkoust rychleji oschnul, prozradil jí, že i on si knihu s velkým potěšením přečetl. Než se nadála, vyzvali je, aby vstoupili do jídelny, kde ji díkybohu usadili mezi toho muže a hostitele.

Vyprávěl jí, že je voják a slouží v Iráku. Zakrátko už si povídali o tom, co se psalo v novinách, o nových objevech Leonarda Woolleyho v Uru a o pokladech, které tam vyzvedl ze země.

„Archeologie mě vždycky fascinovala,“ poznamenala Agatha. „Závidím vám, že tam můžete žít. Moc ráda bych se podívala do Bagdádu.“

„No tak to si tam rozhodně zajeďte!“ prohlásil. „Dostanete se tam snadno Orient expresem.“

Jeho slova na ni měla téměř magický účinek. Ani nevěděla jak, najednou mu vyprávěla, jak ten vlak viděla kdysi ještě jako dítě, jak zahlédla jeho výrazný modro-zlatý emblém, když ji matka vezla před válkou do Francie, kde pak nějakou dobu žila. Jak tehdy pozorovala muže a ženy procházející s nadšeným výrazem v obličeji po nástupišti, kde je vítali dokonale upravení stevardi, kteří stáli v pozoru u každého vagónu. Jak viděla bedny ústřic lesknoucích se na ledu, celé uzené vepřové boky visící na hácích a vozíky se všemožným ovocem, které nakládali do vlaku.

A tak nazítří po večeři zašla Agatha do kanceláře společnosti Cook’s a zrušila lístky do Karibiku. Netrvalo ani týden, než si vyřídila víza do Sýrie a Iráku, a o víkendu už nasedala na vlak, jímž měla absolvovat první úsek celé cesty, z Londýna do Doveru.

Vyprovázela ji její přítelkyně a asistentka Charlotte. Považovala za velice nemoudré, aby žena cestovala docela sama na Střední východ, jenže znala Agathu natolik dobře, že se jí to ani nepokoušela vymluvit. Když se loučily, varovala svou přítelkyni před muži, na které pravděpodobně v Bagdádu narazí.

„Raději byste měla být opatrná,“ radila jí. „Ty vaše modré oči budou přitahovat velkou pozornost.“

Agatha se tomu laskavému nešikovnému pokusu zvýšit jí sebevědomí musela usmát. O svatebním dni, teď už jí to přišlo jako snad před sto lety, jí Archie tvrdil, že má oči přímo neuvěřitelné, jako obloha, když člověk letí nad bouřkovými mraky. Po obřadu, když vycházeli z kostela, jí stiskl ruku a řekl: „Slib mi ještě jednu věc, ano? Slib mi, že budeš vždycky krásná.“

Vybavovala si, jak se tehdy rozesmála a políbila ho a pak si udělala prstem křížek na srdci. „Miloval bys mě ale stejně, i kdybych nebyla, ne?“ nadhodila. Jeho úsměv zmizel, když odpovídal: „Možná… možná že ano. Ale nebylo by to úplně stejné.“

Nějak se přihodilo, že ten slib nedodržela. Co to zavinilo, uvažovala, že mu přestala připadat krásná? Mohl za to porod? Že neshodila ty čtyři nebo pět liber, které nabrala během těhotenství? Nebo byl jednoduše předtím zaslepený láskou a pak se zčistajasna jednoho rána probudil a uvědomil si, že mohl pořídit lépe?

„Nezapomeňte mi přivézt ty turecké pantofle!“ zavolala Charlotte, když vlak výstražně zahoukal.

Zatímco jí Agatha mávala přes okénko, nosní dírky jí naplnil sirný kouř lokomotivy. Pro ni to byl příjemný pach. Vůně vzrušujících dobrodružství. Obracela list. Agatha Christie, manželka, se právě proměnila v Mary Millerovou, dobrodružku.

Paprsky ranního slunce pronikly krajkovou záclonou v prvním poschodí čísla šest v Connaught Mansions a ozdobily drobnými flíčky hromadu kožených kufrů na Nancyině posteli. Sundala z horní police šatníku dvě krabice na klobouky a přidala je na tu vratkou kupu zavazadel. Pak přistoupila k oknu. Parkem pod ní už procházeli lidé. Dvě uniformované chůvy s oblýskanými černými slamáčky tlačily dětské kočárky návějemi uschlého zlatého lisí. Mlékař v koněm taženém voze něco zakřičel skrz příčky a jedna z žen se ohlédla, usmála a zavrtěla hlavou. Kdesi v křoví zaštěkal pes a ozvalo se kvákání kachen, jež se zvedaly z rybníčka. V dálce viděla Nancy Buckinghamský palác a britskou vlajku, která se třepotala v lehkém severozápadním větru. Věděla, že tato vyhlídka se jí otevírá naposledy.

S kufry naskládanými na posteli působil její pokoj opuštěně. Z toaletního stolku zmizely všechny důvěrně známé věci: lahvičky parfémů v barvách drahokamů, stříbrný kartáč na vlasy, hřeben a příruční zrcátko, křišťálové nádobky s pudrem a chladivým krémem. A drahocenná fotografie, kterou měla v kabelce, zabalenou v šátku proděravělém od molů. Když předtím vytáhla ten čtverec hedvábí s potiskem pavích per, ucítila slabý závan konvalinek. Šátek patříval její matce a uchoval si v sobě stopu její oblíbené vůně. Právě ta vůně byla pro Nancy poslední kapkou. Najednou vytryskly všechny slzy, které do té doby zadržovala. Jak tam tak ležela a plakala do polštáře, slyšela v duchu matčin hlas: No tak, drahoušku, skutečná dáma se dokáže za všech okolností ovládnout.

Za moment sestoupí do ranního pokoje, kde bude muž, jehož se chystala navždy opustit, sedět u stolu schovaný za rozloženými Financial Times. Když Nancy projde kolem jeho židle, on jen roztržitě zvedne hlavu. Noviny odloží teprve ve chvíli, kdy mu Redfern přinese snídani, ztracená vejce, párek, houby a slaninu. Během jídla se jí nejspíš zeptá, co má dneska v plánu. Její odpovědi ale stejně nikdy pořádně neposlouchal, takže by se pravděpodobně obešla i bez té lži, kterou si pro něj připravila. Do klubu odejde bez sebemenšího stínu podezření, že se Nancy chystá vyrazit na cestu přes půlku světa.

Až bude obědvat, ona už bude sedět ve vlaku, který ji poveze do Doveru. Až přijde domů, ona bude ve Francii. Sáhla do kabelky a vyndala odtamtud lístky, kvůli jejichž zakoupení musela zastavit diamantový náhrdelník a náušnice, které zdědila o svých jednadvacátých narozeninách. Ano, teď už je to vážně definitivní. Ten den skutečně přišel a ona musí do toho vlaku nasednout. Bylo to jediné řešení. Dnes v noci už bude spát v cizí zemi. A koncem týdne v Bagdádu.

Nancy neměla ani tu nejmenší představu, jaké to bude žít na takovém místě. Všechno, co věděla, sesbírala po drobečcích z časopisů a dopisů své sestřenice. Ani v těch nejdivočejších snech si nikdy nepředstavovala, že by se přestěhovala do města někde uprostřed pouště. Jenže kam jinam by teď měla jet? Kdo jiný by jí poskytl přístřeší?

Pohled jí spočinul na dvou chůvách, které se mezitím usadily v parku na lavičce a povídaly si. Zprudka se nadechla, odvrátila se od okna a ponořila ruku znovu do kabelky. Hedvábný závoj se smekl na podlahu, když vytáhla tu fotografii. Fotografii, na které byl on. Celé její nitro se při pohledu na něj vzedmulo.

„Prosím tě, přijď,“ zašeptala. „Prosím, nenech mě to udělat samotnou.“

Na opačném konci Londýna stoupala po schodech Britského muzea žena. Zpod klobouku jí povlávaly pramínky světlých vlasů a v podpaží měla zastrčený výtisk Daily Expres, který koupila ve spěchu od chlapce na rohu. Neměla ve zvyku kupovat noviny a normálně by si zrovna tyhle nevybrala. Tentokrát ji ale přiměl přejít přes ulici nápis nadrápaný na přední straně novinového stánku: Záhadná smrt novomanžela.

Katharine se na toho chlapce neodvážila ani podívat, když mu podávala peníze, protože se bála, že na titulní stránce bude její fotografie. Jakmile se ocitla z dohledu, rozložila noviny. Vítr jí škubal stránky z rukou, takže je sotva udržela. Pod přehybem se skrýval snímek Bertrama v uniformě jeho pluku. Článek končil po pouhých dvou odstavcích s odkazem, že pokračuje uvnitř listu. Vůbec nepřicházelo v úvahu, že by se na to podívala přímo na ulici. Bude muset počkat, až se dostane do muzea.

„Dobré ráno, paní Keelingová.“ Vrátný ji pozdravil jako obvykle, konečky jeho mrožího kníru se hladce zvedly v úsměvu. Pokývla mu a odvrátila hlavu. Viděl už ty noviny? přemýšlela. Ví to? Povídali si o ní portýři u ranního čaje?

S pohledem zabořeným do země mířila na místo, kde, jak věděla, bude v bezpečí před slídivými zraky. V suterénu Britského muzea, v Aladinově jeskyni starověkých nálezů, které tam čekaly na katalogizaci, se nacházela kancelář, kterou společně sdílel celý tým mezopotámských vykopávek. Modlila se, aby tam takhle brzy nikdo jiný nebyl.

K její úlevě zela místnost prázdnotou. Sklesla na židli a rozložila noviny na hrubém stole posetém keramickými střepy a korálky z náhrdelníků, které ležely tisíce let pohřbeny v pouštním písku.

Ani na vnitřní stránce žádná její fotografie nebyla, jen další snímek zesnulého manžela, tentokrát z pozdější doby, pořízený v Egyptě. Seděl uprostřed skupinky mužů na nádvoří budovy, kde v Káhiře sídlilo jejich velitelství. Jeho úsměv se zabodl Katharine do srdce a spustil hotovou záplavu výčitek svědomí: že je sama naživu, zatímco on zemřel, že to kvůli ní se proměnila svátost manželství v rozsudek smrti.

Oči ji pálily, když pročítala text, a celá se zachvívala odporem nad očividným požitkem, s nímž novinář líčil hrůzný příběh. Bertram zemřel už před téměř pěti lety, takhle dlouho trvalo, než proběhly všechny právní náležitosti. Dostalo se jí varování, že během soudního vyšetřování od ní možná budou chtít výpověď – toho se k smrti děsila – ale nakonec se tam osobně objevit nemusela. Koroner přijal její písemné prohlášení o tom, co se stalo.

Výsledný verdikt zněl, že plukovník Bertram Keeling spáchal sebevraždu z důvodu duševní nevyrovnanosti. V článku se obzvlášť zdůrazňoval fakt, že si za Velké války odnesl vyznamenání za službu vlasti. Tolik mužů se z toho konfliktu vrátilo s otřesenou psychikou. Bylo snadné svalit vinu na válku – jenže to nebyl ten pravý důvod, proč se Bertram zastřelil. Ona to věděla a ten novinář měl očividně podezření. Koronerův verdikt ho zjevně zklamal, takže příběh okořenil poťouchlými narážkami na fakt, že muž, který si vzal život, měl sotva šest měsíců po svatbě.

Pravdu nikdo uhodnout nemohl, protože jedinou živou osobou, která ji zná, byla ona. Doktor – ten hloupý, hloupý chlap – zemřel sám jen pár týdnů po Bertramovi na choleru nebo tyfus nebo tak něco. Boží mlýny, dalo by se říct.

Katharine složila noviny a hodila je do koše v koutě místnosti. Vrhla se k policím nacpaným knihami, vytáhla tři tenké svazky a nacpala si je do kabelky. O deset minut později už byla zase venku, rychle seběhla ze schodů a mávla si na taxík. Do hodiny bude sedět ve vlaku, který ji odveze daleko od dotěrných reportérů a jejich lačných čtenářů.

V taxíku zavřela oči a v duchu si vyčarovala obraz pouštní krajiny, po které tolik toužila: rozlehlé, ničím nepřerušované pásy písku a jasně modrá obloha, vůně hořícího dřeva a kořeněného masa, rezonující zpěvavé svolávání k modlitbě za svítání. Příští týden touto dobou už bude tam.

Pochopitelně tady byla ještě další věc, kterou bude muset napřed vyřídit. Svatba v Bagdádu. Při tom pomyšlení jí po zádech přejelo bezděčné zachvění, jako by se někdo procházel po jejím hrobě.

Když Bertram zemřel, vůbec neuvažovala o tom, že by se znovu provdala. Jenže ti nadutí sponzoři vykopávek jí nedali na výběr. Sňatek představoval jediný způsob, jak je přesvědčit, aby jí dovolili pokračovat v práci v táboře plném mužů.

Přijala archeologovu žádost o ruku pod jedinou podmínkou: že nikdy nedojde ke konzumaci manželství. K jejímu překvapení na to po kratičkém zaváhání skutečně přistoupil. Nepochybně se domníval, že až se z nich stanou muž a žena, podaří se mu ji už nějak přimět, aby změnila názor.

Chudáček naivní. Slyšela Bertramův hlas tak zřetelně, jako by seděl vedle ní. Kdyby to tak jen věděla dřív. Kdyby zašla k doktorovi před svatební nocí…

„Máte namířeno na nějaký hezký místo, slečinko?“ přerušil její myšlenky taxikář.

„Na Střední východ,“ odpověděla. „Do Mezopotámie.“

„No to mě podrž – to se dá z Victorie dojet tak daleko?“

„Jistěže ano. V Doveru z vlaku vysednete a v Calais nastoupíte do Orient expresu. Železnice vede až do Damašku. Pak už jen přesednete na autokar, který vás dopraví přes poušť do Bagdádu.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Jen pět dní.“

Pět dní a nocí. Kolik to dělá hodin, když odečteme spánek? Ani ne stovku. Není to zrovna moc času, aby vymyslela, jak udrží novomanžela co nejdál od své postele.

Table of Contents

Zena_v_orient_expresu-1

Zena_v_orient_expresu-2

Zena_v_orient_expresu-3

Zena_v_orient_expresu-4

Zena_v_orient_expresu-5

Zena_v_orient_expresu-6