How to Make a French Family

Copyright © Samantha Vérant, 2017

Translation © Sabina Čechová, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-010-8

ISBN mobi 978-80-7565-011-5

Maxovi a Elvíře.

Děkuji vám, že jste mi otevřeli svá srdce.

Je vous aime.

Beaucoup! Beaucoup! Beaucoup!

xox

POZNÁMKA AUTORKY

Tyto paměti pojednávají o tom, co se stane s milostným vztahem jako z pohádky, když se Američanka, já, provdá za Francouze jménem Jean-Luc a spolu s ním se vrhne do nového života v jihozápadní Francii. Je to pravdivý příběh. Nevystupují v něm žádné vymyšlené postavy, nicméně jsem změnila jména některých osob, abych chránila jejich soukromí. Jsou v něm některé smyšlené scény; pokud bych je nepoužila, děj by se opakoval ještě víc než ve filmu Na Hromnice o den více. Některé události jsem v zájmu plynulosti děje zrychlila, přesunula nebo úplně vynechala. Rozhovory nejsou zaznamenány doslovně, ale zrekonstruovány díky mé sloní paměti. Pokud jsem nemluvila s Jeanem-Lukem, svojí rodinou nebo anglicky mluvícími přáteli, odehrávala se konverzace v mluvené francouzštině. Trochu lámané a prokládané francouzsko-anglickými výrazy. Abych věci zjednodušila, přepsala jsem většinu rozhovorů do angličtiny, jinak hrozilo, že budeme „ztraceni v překladu“.

Pokud jde o recepty v této knize, okořeňte si je podle chuti, zejména pokud jde o sůl a pepř, zjednodušte si je a buďte kreativní! A pokud máte horkovzdušnou troubu, platí pravidlo, že snížíte teplotu nebo dobu pečení zkrátíte o dvacet procent.

A teď vás, milí čtenáři, zvu, abyste se připojili k mému někdy trochu kodrcavému rodinnému dobrodružství plnému lásky, jídla a faux pas.

JAK VYTVOŘIT FRANCOUZSKOU RODINU

Prostě a jednoduše, láska je hlavní přísadou pro vytvoření francouzské rodiny, stejně jako jakékoli rodiny na světě, ať už smíšené nebo tradiční. Ale pokud potřebujete opravdový recept pro inspiraci, tady je:

RODINA NA FRANCOUZSKÝ ZPŮSOB

Doba přípravy: Každý den, sedm dní v týdnu, čtyřiadvacet hodin denně.

Doba vaření: Zahřívejte, dokud nezačnete bublat smíchem.

Skvělé pro: Celoživotní pocit štěstí

Vhodná vína: Zapomeňte na víno – oslavujte svůj skvělý život šampaňským!

PŘÍSADY:

• Komunikace

• Přátelství

• Dobrodružství

• Vášeň

• Láska

• Vezměte si sexy Francouze, získejte si jeho dvě děti a přestěhujte se do jihozápadní Francie (tato přísada není nutná)

Smíchejte všechny ingredience dohromady. Otevřete své srdce všemu a všem. Nenechte se zadržet strachem, nejistotou nebo lítostí. Vrhněte se do toho. Protřepejte svůj život; nemíchejte. Když se odvážíme jít za hlasem svého srdce, to riziko za to stojí. Zaměřte se na drobnosti, které vám dělají radost, i když přijdou těžké chvíle. Nakonec se všechno vyřeší. Sny se mění. I lidé se mohou změnit. Milujte víc, žijte intenzivněji a nenechte si namluvit, že něco není možné. Nebojte se jít za svým srdcem. A hlavně si věřte. Šťastná rodina vznikne, pokud jsou všichni její členové šťastní. Okořeňte ještě dávkou lásky navíc. Servírujte všem kolem vás.

Předmluva

JAK SE OŽENIT S FRANCOUZEM, KTERÉHO JSTE DVACET LET IGNOROVALA

Bylo to životní dobrodružství.

V roce 1989 se moji rodiče přestěhovali z bostonského předměstí do Londýna v Anglii a já jsem si udělala přestávku ve studiu reklamního návrhářství na Syrakuské univerzitě a měla jsem strávit léto s nimi. Ve chvíli, kdy se to Tracey dozvěděla, hned mi zavolala.

„Přijedu za tebou na návštěvu,“ řekla.

„Samozřejmě, že přijedeš,“ odpověděla jsem. Často jsme žertovaly o tom, že můžeme poznávat svět díky tomu, jak se moji rodiče pořád stěhují – z Chicaga, kde jsem vyrostla, do Bostonu, z Bostonu do Londýna, z Londýna do Kalifornie, z Kalifornie do Virginie, do Tucsonu, pak zpátky do Virginie a zase zpátky do Kalifornie. Moje bydliště se během let měnilo, ale jedna věc zůstávala beze změny: moje přátelství s Tracey. Při každé mojí velké životní změně byla po mém boku.

„Ale mám lepší nápad,“ řekla jsem. „Než zůstat v Londýně, pojďme procestovat Evropu, když máme tu možnost. Nejdřív Londýn. Potom Paříž.“

„A potom jih Francie a Itálie…“

„Nezapomeň na Řecko,“ doplnila jsem. „Můžeš si v práci vzít tři týdny volna?“

Tracey pracovala v obchodní komisi v Chicagu jako asistentka pro několik obchodníků.

„Děláš si legraci? Je mi jedno, jestli mě vyhodí. Co může být lepšího než popíjet ouzo a nechat si rozbíjet talíře o hlavu? Jdu do toho.“

Začaly jsme plánovat.

Přes léto jsem měla tři brigády – dvě jako servírka a odbornou praxi v jednom reklamním studiu – abych si na ten výlet vydělala peníze. Ke konci července už jsem měla našetřeno přes tisíc dolarů a všechno bylo domluveno. Tracey přiletěla do Londýna a potom, co jsme si prohlédly město, zašly do klubu Hippodrome a oblékly moji malou sestru Jessiku tak, že vypadala jako Madonna, vydaly jsme se na první plánovanou zastávku naší cesty: Paříž.

Ve francouzském bezstarostném způsobu života, joie de vivre, bylo něco, co nás hned zlákalo – od obdivování památek, přes obchody s parfémy a čokoládou až po bloudění v dlážděných uličkách. Paříž, Město Světel, město našich dívčích snů, město vášní, sváděla naše duše. Samozřejmě jsme neplánovaly, že se v kavárně seznámíme se dvěma sexy Francouzi, ale stalo se tak.

Tracey měla na jejich stůl mnohem lepší výhled. Ani se nepokoušela svoje pokukování maskovat. Já jsem si musela vyvracet krk a dívat se na ně pokud možno nenápadně přes pravé rameno. Ale byla jsem přistižena a naše pohledy se na chvíli setkaly. Smaragdově zelená napůl rozepnutá košile mu šla k oříškovým očím. Měl husté tmavé vlasy. A roztomilý důlek na bradě. Byla to láska na první pohled, nebo jak by řekli Francouzi, un coup de foudre – úder blesku, šok pro organismus. Síla, kterou mě ten pohledný cizinec přitahoval, byla prostě magnetická. Brzy je naše přitažlivost (nebo Traceyino nepokryté zírání) přivedla k našemu stolu. A pak nás urazili.

„Žádná francouzská žena s trochou sebeúcty by si nikdy neobjednala láhev vína bez korku – sans bouchon,“ řekl objekt mého zájmu s pohledem na šroubovací uzávěr na jediné láhvi, kterou jsme si mohly dovolit. Chystala jsem se něco říct, když promluvil znovu: „Rádi bychom vás pozvali na dobrou láhev. Ale pod jednou podmínkou: pokud nám prokážete tu čest, sedli bychom si k vašemu stolu.“

Navzájem jsme se představili. Jean-Luc, ten chlapík ve smaragdové košili, a Patrick, jeho přítel, rozhodně věděli, jak zaujmout ženy lehkou urážkou zabalenou v lichotkách, a my jsme se neurazily. Měli tak vzrušující, sexy francouzský přízvuk. Potěšeně jsem se usmála na Tracey a ona se na mě prohnaně zazubila.

Stejně jako Jean-Luc vypadal i Patrick jako filmová hvězda. Vlasy měl tmavohnědé, skoro černé, a krásné zářivě modré oči. Něco na něm ale bylo na můj vkus až moc dokonalé. Stejně na tom nezáleželo. Tracey z něho nemohla spustit oči a po menším počátečním nedorozumění jsme se rozdělili na dva páry.

Jean-Luc se nepodobal žádnému muži, kterého jsem kdy potkala. Nejen že skvěle vypadal, měl ve svých šestadvaceti letech ukončený důstojnický vojenský výcvik v Salon de Provence a teď pracoval ve francouzském ekvivalentu NASA a přitom si dokončoval PhD. Mluvil pěti jazyky včetně ruštiny. Jeho šarm, inteligence a sexy přízvuk mě úplně dostaly. Tracey a Patrick si taky skvěle padli do noty, a tak náš společný večer neskončil večeří. Hoši nás vzali na drink na Champs-Élysées, kde jsme seděli pod hvězdami a pozorovali v dálce zářící Vítězný oblouk, a kde jsem poprvé v životě ochutnala portské. Odtud jsme se vydali na soukromou diskotéku a tam jsme tančili až do rána a vyměnili si pár ukradených polibků. K ránu nás dovedli do našeho hostelu, ale brzy se pro nás vrátili, aby nás ještě trochu provedli po Paříži. Ale Tracey a já jsme měly už jen devět hodin ve Městě Světel a ty nám rychle ubývaly. Brzy nastal čas odjezdu. Pánové se nás snažili přesvědčit, abychom zůstaly, ale my už jsme měly koupené lístky na vlak, které se nedaly vrátit. S bušícím srdcem jsme doběhly na nástupiště nádraží Gare de Lyon a zbývalo nám šedesát sekund. Naposledy jsme se s Jeanem-Lukem políbili. Průvodčí zahvízdal. Nastoupila jsem do vagónu. „Neloučíme se,“ řekla jsem.

Vlak se s trhnutím rozjel, Jean-Luc a Patrick zmizeli jako malé tečky v dálce. Jak vlak ujížděl kupředu, měnilo se moje good-bye na trvalejší adieu.

Jean-Luc byl příliš dokonalý, příliš chytrý. Byl o sedm let starší než já, připravený na vážný vztah. Nebylo to dobré načasování. Coby nejistá devatenáctiletá dívka jsem si říkala, že pokud se mu líbím, musí s ním být něco v nepořádku.

Toho roku na podzim jsem se vrátila ke studiu na Syrakuské univerzitě a čekalo tam na mě šest dopisů od Jeana-Luka. Zkoušela jsem mu odepsat, ale moje slova zněla hloupě nebo falešně a nikdy se nedokázala vyrovnat vášni v jeho dopisech. Můj pokoj na kolejích byl plný zmatených pokusů o odpověď, které končily v koši. Když v listopadu došel jeho sedmý dopis, provinilý pocit mě úplně ochromil. Nacpala jsem jeho dopisy do modré umělohmotné složky a vrátila jsem se ke studentskému životu.

A teď přeskočím dvacet let, do května 2009.

Život mi nevyšel podle plánu, byl to jeden velký chaos. Moje kariéra i manželství byly v rozkladu. Byla jsem zadlužená. A cítila jsem se hrozně. Na návrh Tracey jsem vyhledala těch sedm dopisů, které mi Jean-Luc napsal před dvěma desetiletími. Místo abych v nich našla inspiraci, vzbudily ve mně lítost. Protože jsem mu nikdy neodepsala. Prostě jsem ho nechala stát na vlakovém nástupišti na nádraží Gare de Lyon a posílat mi polibky.

Něco mi říkalo, že pokud chci ve svém životě změnu, musím se vyrovnat s chybami minulosti. Každopádně jsem neměla co ztratit. S dvacetiletým zpožděním jsem se rozhodla Jeanu-Lukovi omluvit. Ale nemohla jsem mu poslat mail jen tak z ničeho nic. Co když už na mě zapomněl? Abych mu osvěžila vzpomínky, napsala jsem 7. května 2009 první ze sedmi blogů věnovaných líčení těch čtyřiadvaceti hodin, které jsme tehdy spolu strávili. Potom jsem 10. května poslala Jeanu-Lukovi odkaz na svůj blog společně s velice opožděným dopisem. Za pár dní mi odpověděl. Napsal mi, že trpěl „nádražním syndromem“. Během tří měsíců jsme si napsali přes dvě stovky mailů. Brzy jsme přešli na telefonní hovory.

Neuvědomila jsem si, jak mi upřímná omluva může změnit život… k lepšímu. V srpnu 2009 jsem se odvážila jít za hlasem svého srdce a odletěla jsem do Francie, abych se s ním setkala. Pouto mezi námi se okamžitě obnovilo, stejně jako když jsme se v roce 1989 setkali poprvé.

Když jsme vyřídili všechno nezbytné papírování, byli jsme v květnu 2010 oddáni během pětiminutového obřadu na místní radnici ve Francii. Náš sňatek jsme pak konečně oslavili s rodinou a přáteli v domě mých rodičů v Kalifornii 24. července.

Život a láska byly opravdu plné dobrodružství.

Tak ať to dobrodružství začne.

.

Přísada první

KOMUNIKACE

1

KRÁSNÝ CHAOS

Růžové okvětní plátky byly všude. Rozsypané na schodech do ložnice. Naaranžované do tvaru srdce na koberci. Pokrývaly celou postel jako růžovo-oranžová exploze.

Jean-Luc vytřepal pokrývku a vzduchem zavířil uragán lístků, které vánek z otevřeného okna rozfoukal kolem, než se v pestrobarevném víru snesly k zemi.

„Musí jich tady být stovky. Možná tisíce,“ řekl Jean-Luc. „To je šílenství.“

V opojení po oslavě svatby jsem zapomněla na to, jak jsme se večer předtím bavili pohledem na tu květinovou válečnou zónu. Večer jsme s Jeanem-Lukem padli do postele, vyčerpaní, šťastní a s pocitem úlevy. Byla to naše druhá šance na lásku a my do toho, po dvacetileté přestávce, konečně praštili.

Celý večer proběhl bez jediné chybičky – počasí bylo perfektní, jídlo vynikající, hudba skvělá. Omámení láskou a několika skleničkami šampaňského jsme s Jeanem-Lukem tančili v záři úplňku, s hvězdným závojem nad hlavou, zaplaveni vůní kalifornského jasmínu a růží. Druhý den ráno nám chvíli trvalo, než jsme se po svatební noci vrátili do reality.

Jean-Luc do mě šťouchl a významně se podíval na růžové plátky: „Sam, teď vážně, kdo má tohle na svědomí?“

„Já jsem myslela, že jsi to byl ty,“ odpověděla jsem. „Totiž, že je to strašně romantické, ale nevím… Nevím, co na to říct.“

„Já jsem to neudělal,“ Jean-Luc se na mě podezřívavě podíval.

Zatímco já jsem byla občas neurotická blondýna, Jean-Luc byl chytrý a praktický. Já jsem měla velké sny a plány, „všechno, nebo nic“. On byl pragmatický vědec, který zkoumal fakta. On mě držel při zemi, když jsem měla hlavu v oblacích. Já jsem zase otevřela jeho matematickou mysl kreativním (a někdy nezvyklým) možnostem. Určitě jsem občas podnikala bláznivé věci, jako třeba přeletěla osm tisíc kilometrů, abych se setkala s mužem, kterého jsem osobně poznala jen čtyřiadvacet hodin a pak prostřednictvím mailové pošty, ale za ty okvětní lístky jsem opravdu nemohla.

„Přísahám, že já jsem to nebyla.“

„Tvá máma?“

„To by se neodvážila. Však víš, jaká je fanatička přes pořádek.“ V myšlenkách jsem zaletěla k mé mámě, která ve svém domě ubytovala moji novou nevlastní dceru Elvíru. „Z Elvířina pokoje musí být na mrtvici. Oblečení je poházené po celé podlaze, na židli leží mokré plavky a ručníky a nechává otevřené zásuvky. Proč vlastně? Proč je nechává otevřené?“

„Řeknu jí, aby si uklidila.“

„To ti přeju hodně štěstí,“ řekla jsem.

„Deux secondes,“ řekli jsme jednohlasně. „Za dvě vteřiny“ – univerzální odpověď jakékoli puberťačky na této planetě.

Na chvíli jsme s Jeanem-Lukem seděli bez hnutí a sledovali, jak vzduchem víří okvětní plátky. Kdo na nás nastražil tu botanickou bombu? Vylučovací metodou jsme přišli na dva možné pachatele: moji sestru Jessiku a mou nejlepší kamarádku Tracey. Upřímně řečeno by mě nepřekvapilo, kdyby to ty dvě plánovaly společně už celé týdny. Ale dokud není vina prokázaná, lidé jsou nevinní. A já jsem neměla žádný důkaz.

Úklid tisíců okvětních plátků jsem neměla ráno po svatbě zrovna v plánu, ale díky Jeanu-Lukovi se můj pohled na spoustu věcí změnil a už jsem se nenechávala znervóznit maličkostmi. Přežili jsme těžkosti vztahu na dálku díky intenzivní komunikaci zahrnující dvouhodinové telefonáty a mailové zprávy. Jakékoli problémy, které nás potkaly, jsme řešili společně, a za celou dobu jsme se ani jednou nepohádali. Takže nějaké plátky růží nás nemohly rozházet.

Jean-Luc vyskočil z postele. „Já budu zametat. Ty je nabírej.“

„To je ale chaos.“ Zadržovala jsem smích.

„Krásný chaos.“ Jean-Luc opatrně vyprostil růžový plátek, který se mi zapletl do vlasů. „Jako ty.“

„Ha ha,“ řekla jsem a hrabala jsem se ven z postele, abych si natáhla tričko a šortky.

„Kam to jdeš?“

„Pro smeták a pytel na odpadky.“

„Ale, madam Vérantová, ještě jste mi nedala ranní polibek.“

Když jsme dokončili úklid, Jean-Luc si skočil do sprchy a já jsem sešla dolů do kuchyně. Máma s tátou si dávali kávu. Nový francouzský zvyk: políbila jsem své rodiče na obě tváře. „Dobré ráno, zlato,“ řekl táta.

„No to je dobře, že jsi vzhůru,“ prohlásila máma, odložila svůj iPad a vzrušeně zatleskala. „To byla ta nejlepší svatba na světě. A ani jsem nemusela vyjít z domu. Pojďme pokračovat v oslavě.“

Zvedla jsem prst. „Ty oslavová maniačko, ještě jsem si ani nedala kávu.“

„Ale je tam ještě nějaké šampaňské. Uděláme si koktejl Mimóza?“

Do kuchyně vklopýtala moje sestra a zamířila rovnou k ledničce. „Řekl tady někdo Mimóza?“ zeptala se. Položila na stůl láhev šampaňského a džbán pomerančového džusu a pak přinesla z jídelny pět broušených sklenic. „Kde je Jean-Luc?“

„Uklízí zbytky růžových plátků. Někdo, nejspíš Tracey, je rozsypal včera v noci po našem pokoji.“ Zvedla jsem obočí.

„Ale ne,“ Jessičin úsměv pohasl. „Myslela jsem, že to bude krásné.“

„Aha, tak to jsi byla ty,“ konstatovala jsem.

Jessica odložila sklenice a vykročila ke dveřím. „Pomůžu mu uklidit.“

Mohla jsem ji ještě chvilku napínat, ale opravdu jsem oceňovala její velkolepé – i když trochu bláznivé – gesto. „Nedělej si starosti. Už jsme je smetli do pytle,“ uklidnila jsem ji.

„Určitě?“ ujišťovala se.

„Vážně, Jean-Luc už se sprchuje. Bude tady za chvilku.“ Odmlčela jsem se, když jsem si všimla jejího zklamaného výrazu. „To srdce na koberci bylo moc pěkné,“ řekla jsem. „A kde jsi, prosím tě, sehnala všechny ty okvětní plátky?“

Table of Contents

Přísada první

1

Přísada druhá

Přísada třetí

Přísada čtvrtá

Přísada pátá