John Grisham SYCAMORE ROW

Copyright © 2013 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © 2014 by Alena Redlingerová

Jacket design © 2014 by Emil Křižka

Slovak edition © 2014, 2017 by Ikar

Z anglického originálu Sycamore Row (Doubleday, New York 2013) preložila Alena Redlingerová.

Redigovala Katarína Jusková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017 ako svoju 1126. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5739-9

Venujem Renée

1

Setha Hubbarda našli približne tam, kde sľúbil, že bude, aj keď nie v takom stave, ako čakali. Visel na konci lana meter osemdesiat nad zemou a zľahka sa pohojdával vo vetre. Práve prechádzal studený front a Seth bol premočený do nitky, keď ho našli – niežeby na tom ešte záležalo. Ktosi upozornil, že nemá na podrážkach blato a na zemi pod ním nevidieť stopy, čo nasvedčovalo, že už bol mŕtvy, keď sa spustil dážď. Bolo to dôležité? Napokon sa ukázalo, že nie.

Obesiť sa na strome nie je také jednoduché, ako sa zdá. Seth však zjavne myslel na všetko. Aj keď hrubé lano z prírodnej manilskej konopy nebolo nové, udržalo Setha, ktorý pred mesiacom u lekára vážil osemdesiat kíl. Zamestnanec jednej zo Sethových fabrík neskôr vypovedal, že videl šéfa odrezávať z kotúča lana asi pätnásťmetrový kus týždeň predtým, ako ho použil týmto drastickým spôsobom. Jeden koniec lana priviazal na nižší konár a zabezpečil množstvom rozličných uzlov a slučiek. Tak či onak, držali. Druhý koniec prehodil cez vyšší konár s obvodom šesťdesiat centimetrov, presne šesť metrov nad zemou. Odtiaľ ho spustil asi o dva metre nižšie a zakončil dokonalým popravným uzlom, ktorý si očividne vopred nacvičil. Slučka ako z učebnice, trinásťkrát obkrútená, aby sa pod tlakom stiahla. Správny popravný uzol zlomí väzy, takže smrť nastane rýchlo a takmer bezbolestne, a Seth si ho zrejme dôkladne naštudoval. Okrem toho, čo bilo do očí, nenašli nijaké známky zápasu ani utrpenia.

Obďaleč nevinne ležal dvojmetrový rebrík. Seth si vybral strom, prehodil cezeň lano, priviazal ho, vyšiel po rebríku hore, navliekol si slučku, a keď bolo všetko podľa jeho predstáv, odkopol rebrík a odvisol. Ruky sa mu hompáľali pozdĺž tela.

Nezapochyboval v poslednej chvíli, nerozmyslel si to? Keď už nestál na rebríku, ale ruky mal ešte vždy voľné, nepokúsil sa inštinktívne chytiť lana nad hlavou, nezápasil o život až do vysilenia? To nikto nevedel, ale všetci o tom pochybovali. Ako neskôr vysvitlo, Seth bol človek s istým poslaním.

Na tú príležitosť si vzal svoj najlepší tmavosivý oblek z hrubej vlnenej látky, ktorý nosieval na pohreby v chladnom počasí. Vlastnil iba tri. Pri obesení sa telo predĺži, takže manžety nohavíc mu siahali iba po členky a sako po pás. Čierne poltopánky mal čisté a vyleštené, modrú kravatu bezchybne uviazanú. Na bielej košeli však našli škvrny od krvi, čo vytekala spod lana. O niekoľko hodín sa všetci dozvedeli, že Seth Hubbard sa o jedenástej zúčastnil na bohoslužbe v neďalekom kostole. Rozprával sa so známymi, žartoval s diakonom, nezabudol na milodary, skrátka, mal celkom dobrú náladu. Väčšina miestnych vedela, že Seth bojuje s rakovinou pľúc, nikto však netušil, že lekári mu nedávajú veľa času. Mnohí sa zaňho modlili, aj keď mal za sebou dva rozvody, čo mu navždy pokazilo povesť dobrého kresťana.

A samovražda ju nenapravila.

Obesil sa na prastarom platane, ktorý patril Sethovi a jeho rodine veľa rokov. Všade naokolo rástli stromy so vzácnym tvrdým drevom a vďaka nim Seth zbohatol. Jeho otec získal ten pozemok pochybným spôsobom v tridsiatych rokoch dvadsiateho storočia. Obidve exmanželky sa usilovali obrať Setha o pozemok v rozvodových vojnách, ale on sa nedal. Napokon mu vzali takmer všetko ostatné. Prvý na mieste činu bol Calvin Boggs, pomocník na farme, ktorého Seth zamestnával už roky. V nedeľu ráno mu šéf zavolal. „Stretneme sa pri moste o druhej popoludní,“ povedal bez ďalšieho vysvetľovania, ale Calvin nebol z tých, čo sa veľa vypytujú. Ak pán Hubbard povedal, že sa majú niekde stretnúť v určitom čase, Calvin tam prišiel. No v poslednej chvíli sa ozval jeho desaťročný syn, že chce ísť s ním, a Calvin neochotne súhlasil. Viezli sa po kľukatej štrkovej ceste cez Hubbardove pozemky. Calvin bol zvedavý, čo ho čaká. Pokiaľ mu siahala pamäť, nespomínal si, že by sa v nedeľu popoludní stretol so šéfom kdekoľvek.

Vedel, že je chorý, dokonca sa povrávalo, že zomiera, ale pán Hubbard to tajil ako všetko ostatné.

Most bol v skutočnosti iba drevená lávka cez bezmenný potok, zarastená kríkmi kudzu a plná jedovatých hadov. Pán Hubbard ju už dávno chcel nahradiť širokým betónovým mostom, ale zabránil mu v tom zlý zdravotný stav. Neďaleko mosta bola čistina a dve rozpadnuté chatrče v hustom kroví naznačovali, že tam kedysi stála neveľká osada.

Auto pána Hubbarda, najnovší model Cadillacu, parkovalo blízko mosta. Dvere na šoférovej strane boli otvorené a kufor tiež. Calvin zastal a pri pohľade na ne sa ho zmocnila zlá predtucha. Vtedy už husto pršalo a rozfúkal sa silný vietor, takže nevidel jediný rozumný dôvod, prečo by pán Hubbard nechával otvorené dvere a kufor. Calvin prikázal synovi, aby počkal v dodávke, pomaly obišiel Cadillac, no ničoho sa nedotkol. Po šéfovi nebolo nikde ani stopy. Calvin sa zhlboka nadýchol, utrel si mokrú tvár a rozhliadol sa. Za čistinou, asi sto metrov od miesta, kde stál, uvidel telo visiace na strome. Vrátil sa do dodávky, znova prikázal synovi, aby počkal v kabíne a zamkol dvere, ale už bolo neskoro. Chlapec hľadel na platan v diaľke.

„Ostaň tu!“ povedal prísne Calvin. „Neopováž sa vystúpiť!“

„Rozkaz.“

Calvin vykročil. Šiel pomaly, čižmy sa mu zabárali do klzkého blata, a pokúšal sa zachovať pokoj. Nemal sa prečo ponáhľať. Čím bol bližšie, tým jasnejšie videl, čo sa stalo. Muž v tmavom obleku, ktorý visel na lane, bol mŕtvy. Calvin ho konečne spoznal, a keď zbadal prevrátený rebrík, rýchlo si dal všetko dokopy. Ničoho sa nedotkol, cúvol a vrátil sa do svojej dodávky.

Bolo to v októbri 1988 a autotelefóny konečne dorazili aj na mississippský vidiek. Calvin si dal jeden nainštalovať do svojho auta na naliehanie pána Hubbarda. Zavolal do kancelárie šerifa pre okres Ford, podal mu stručné hlásenie a potom už len čakal. Zapol kúrenie aj rádio a započúval sa do upokojujúceho hlasu Merla Haggarda. Hľadel na predné sklo, syna si nevšímal, bubnoval prstami v rytme stieračov, a odrazu si uvedomil, že plače. Chlapec sa neodvážil ani muknúť.

O pol hodiny prišli v aute dvaja šerifovi muži, práve si obliekali nepremokavé plášte, keď dorazila sanitka s trojčlennou posádkou. Všetci sa zahľadeli na starý platan a po chvíli im bolo jasné, že na ňom visí človek. Calvin im porozprával, čo vedel. Šerifovi muži rozhodli, že treba postupovať, ako keby sa stal zločin, a zakázali posádke sanitky priblížiť sa k miestu činu. Prišiel ďalší policajt, a vzápätí ešte jeden. Prehľadali Cadillac, ale nenašli v ňom nič užitočné. Potom Setha so zatvorenými očami a hlavou neprirodzene vykrútenou doprava fotografovali a nakrúcali na video. Preskúmali stopy okolo platanu, no nenašli nijaké známky prítomnosti ďalšej osoby. Jeden zo šerifových ľudí odviezol Calvina do neďalekého domu pána Hubbarda – chlapec sedel vzadu a zaryto mlčal. Dvere neboli zamknuté a na kuchynskom stole našli lístok s odkazom. Seth úhľadným paličkovým písmom napísal: Pre Calvina. Prosím, informujte úrady, že som si vzal život a nikto mi pri tom nepomáhal. Na priloženom hárku papiera sú presné inštrukcie týkajúce sa môjho pohrebu. Pitvu nechcem! S. H. Na lístku bol dátum. Nedeľa 2. októbra 1988.

Calvina konečne prepustili. Ponáhľal sa odviezť syna domov, ten sa hodil matke okolo krku a do večera nepovedal ani slovo.

Ozzie Walls bol jeden z dvoch čiernych šerifov v štáte Mississippi. Toho druhého nedávno znovu zvolili v prevažne černošskom okrese v oblasti delty. Hoci v okrese Ford žilo sedemdesiatštyri percent belochov, Ozzie vyhral svoje prvé aj druhé voľby s jednoznačnou prevahou. Černosi ho obdivovali, lebo bol jedným z nich. Belosi si ho vážili, lebo bol dobrý policajt a bývalá futbalová hviezda Clantonskej strednej. V niektorých stránkach života na juhu futbal pomáhal prekonávať rasové hranice.

Ozzie s manželkou a so štyrmi deťmi práve vychádzal z kostola, keď mu volali. Preto dorazil k mostu v obleku, bez zbrane či odznaku, ale v kufri auta mal pár starých čižiem. V sprievode dvoch policajtov prešiel pod dáždnikom po blate až k platanu. Sethovo telo už bolo celkom premočené, voda kvapkala z topánok, brady, uší, prstov aj manžiet. Ozzie zastal kúsok od topánok, nadvihol dáždnik a pozrel do bledej tváre muža, s ktorým sa stretol iba dva razy v živote.

Prvý raz v roku 1983, keď Ozzie prvýkrát kandidoval na post šerifa. Mal troch bielych protivníkov a prázdne vrecká. Vtedy mu zavolal Seth Hubbard, preňho cudzí človek, a ako sa Ozzie neskôr presvedčil, veľký tajnostkár. Seth býval v severovýchodnom kúte okresu Ford, takmer na hranici s okresom Tyler. Povedal, že obchoduje s drevom, v Alabame vlastní niekoľko píl a zopár fabrík; vzbudzoval dojem úspešného biznismena. Ponúkol sa, že bude financovať Ozzieho predvolebnú kampaň, no iba ak prijme peniaze v hotovosti. Dvadsaťpäťtisíc dolárov. Seth Hubbard vo svojej kancelárii za zamknutými dverami otvoril škatuľu a ukázal Ozziemu peniaze. Ozzie sa bránil, že príspevky na kampaň treba zverejniť a tak ďalej. Seth mu však vysvetlil, že si neželá, aby jeho príspevok zverejnil. Buď prijme peniaze v hotovosti, alebo z toho nič nebude.

„Čo za to?“ spýtal sa Ozzie.

„Chcem, aby vás zvolili, nič viac,“ odpovedal Seth.

„Neviem, neviem.“

„Myslíte, že vaši protivníci potajomky neberú peniaze?“

„Možno.“

„Samozrejme, že berú. Nebuďte hlúpy.“

Ozzie si tie peniaze vzal. Zintenzívnil svoju kampaň, prebojoval sa do finále a nakoniec svojho protivníka porazil. Neskôr sa dvakrát zastavil v Sethovej kancelárii, aby ho pozdravil a poďakoval mu, lenže pána Hubbarda nezastihol. Nereagoval ani na telefonáty. Ozzie sa nenápadne pokúšal získať nejaké informácie o pánu Hubbardovi, ale málokto o ňom niečo vedel. Povrávalo sa, že zbohatol vďaka výrobe nábytku, ale nikto si nebol istý. Patrilo mu osemdesiat hektárov pôdy v blízkosti jeho domu. Nevyužíval služby miestnych bánk, právnických firiem ani poisťovní. Občas zašiel do kostola.

O štyri roky Ozzie nemal takú silnú opozíciu, ale Seth sa s ním napriek tomu chcel stretnúť. Dvadsaťpäťtisíc dolárov opäť zmenilo majiteľa a Seth sa opäť stratil z dohľadu. Teraz bol mŕtvy, zabila ho vlastnoručne pripravená slučka a kvapkala z neho voda.

Konečne prišiel okresný koroner Finn Pounders. Odteraz bude smrť oficiálna.

„Zložme ho,“ povedal Ozzie. Rozviazali uzly a spustili Setha na zem. Položili ho na nosidlá a zakryli termoizolačnou fóliou. Štyria muži mali čo robiť, kým ho odniesli do sanitky. Ozzie ich nasledoval, rovnako zmätený ako ostatní.

Piaty rok slúžil vo funkcii šerifa a za ten čas videl veľa mŕtvol. úrazy, nehody, zopár vrážd, niekoľko samovrážd. Nebol bezcitný ani otupený. Neraz musel uprostred noci volať rodičom alebo manželským partnerom a hrozil sa ďalšieho telefonátu.

Starý dobrý Seth. Komu vlastne treba zavolať? Ozzie vedel, že Seth bol rozvedený, ale netušil, či sa znova oženil. O jeho rodine nevedel nič. Seth bol sedemdesiatnik. Ak aj má dospelé deti, kde sú?

Ozzie si povedal, že ich vypátra. Cestou do Clantonu začal obvolávať ľudí, ktorí mohli niečo vedieť o Sethovi Hubbardovi.

2

Jake Brigance pozoroval červené svietiace čísla na digitálnom budíku. O 5:29 natiahol ruku, stisol tlačidlo a opatrne spustil nohy z postele. Carla sa obrátila na druhý bok a zababušila sa do prikrývky. Jake ju jemne potľapkal po zadku a zaželal jej obré ráno. Odpovede sa však nedočkal. Bol pondelok, pracovný deň, Carla bude spať ešte hodinu, potom rýchlo vstane a odvezie Hannu do školy. V lete spávala dlhšie a dni trávila dievčenskými zábavkami, skrátka, robila, čo chcela Hanna. Jakov denný rozvrh sa veľmi nemenil. Vstával o pol šiestej, o šiestej bol v kaviarni a pred siedmou v kancelárii. Málokto bol ráno taký čulý ako Jake Brigance, hoci teraz, keď dosiahol zrelý vek – tridsaťpäť rokov –, čoraz častejšie sa pýtal, prečo vlastne vstáva tak zavčasu. A prečo vytrvalo prichádza do kancelárie skôr než ostatní clantonskí právnici. Odpovede, kedysi také jednoznačné, boli čoraz nejasnejšie. Už počas štúdia práva sníval o tom, že sa stane veľkým procesným právnikom, a ten sen mal stále; ambície ho neopúšťali. Lenže realita bola iná. Po desiatich rokoch praxe sa ešte vždy venoval spisovaniu závetov, listov vlastníctva, riešil malicherné spory, nemal ani jeden slušný trestný prípad alebo aspoň sľubnú autohaváriu.

Jeho chvíľa slávy prišla a odišla. Pred tromi rokmi dosiahol oslobodenie Carla Leeho Haileyho a teraz sa obával, že to bol vrchol jeho kariéry. No ako vždy zahnal pochybnosti a pripomenul si, že má len tridsaťpäť rokov. Cítil sa ako gladiátor, ktorého čaká nejedno víťazstvo v súdnej sieni.

Nemohol ísť von so psom, lebo o psa prišli. Max zahynul pri požiari, čo pred tromi rokmi zničil ich krásny, milovaný a hypotékou zaťažený viktoriánsky dom na Adams Street. Podpálili ho členovia Ku-klux-klanu počas dramatického procesu s Carlom Leem Haileym v júli 1985. Najprv na dvore zapálili drevený kríž, potom sa pokúsili vyhodiť dom do vzduchu. Jake vtedy poslal Carlu s Hannou preč a urobil dobre. Mesiac sa ho pokúšali zabiť a nakoniec mu podpálili dom. Záverečnú reč predniesol v požičanom obleku.

Otázka kúpy nového psa bola priveľmi háklivá, aby sa ňou zaoberali. Chodili okolo nej ako mačka okolo horúcej kaše, no potom šli ďalej. Hanna chcela psa, a zrejme ho aj potrebovala, keďže bola jedináčik, a neraz sa sťažovala, že ju nebaví hrať sa sama. Lenže Jake, a najmä Carla dobre vedeli, komu prischne povinnosť vštepovať šteňaťu hygienické návyky a upratovať po ňom. Okrem toho, bývali v prenajatom dome a ich život ani zďaleka nebol usporiadaný. Možno by im pes pomohol vrátiť sa do starých koľají, možno nie. Jake o tom často rozmýšľal, keď sa začínal nový deň. Pravdupovediac, pes mu naozaj chýbal.

Jake sa rýchlo osprchoval a obliekol v izbičke, ktorú s Carlou používali ako šatník. V dome, čo patril niekomu inému, boli samé malé izby. Všetko tam bolo dočasné. Zariadenie tvorila smutná zbierka darovaných kusov a nábytku z blšieho trhu, ktoré raz skončia na smetisku, ak všetko pôjde podľa plánu. Jake si však musel priznať, že zatiaľ nemal šťastie. Spor s poisťovňou uviazol v predprocesných machináciách, vyzeralo to beznádejne. Poisťovňu zažaloval pol roka po vynesení rozsudku v procese s Haileym, keď sa cítil ako kráľ a hýril sebaistotou. Ako sa poisťovňa opovažuje nevyhovieť mu? Nech mu dajú hocijakú porotu z okresu Ford, dosiahne ďalší skvelý verdikt. Lenže sebavedomie a odvaha ich časom opustili, keď si s Carlou uvedomili, že nemali dosť vysokú poistku. Na ich prázdny, zničený pozemok o štyri bloky ďalej teraz padalo lístie. Pani Picklová z vedľajšieho domu naň dávala pozor, ale v podstate nebolo čo sledovať. Susedia čakali, že na parcele znova vyrastie pekný dom a Briganceovci sa vrátia.

Jake vošiel po špičkách do detskej izby, pobozkal Hannu na líce a starostlivo ju zakryl. Mala sedem rokov, bola ich jediné dieťa, viac potomkov mať nebudú. Chodila do druhej triedy Clantonskej základnej školy. Za rohom bola škôlka, kde učila jej matka.

Prešiel do úzkej kuchyne, stisol tlačidlo na kávovare a pozoroval prístroj, kým nezačal vydávať zvuky. Otvoril aktovku, vložil do nej pár spisov a pritom sa dotkol poloautomatickej pištole kalibru 9 mm. Už si pomaly zvykol nosiť pri sebe zbraň, no bolo mu z toho smutno. Ako má viesť normálny život, keď ju musí mať stále poruke? Normálny, nenormálny, zbraň je nevyhnutnosť. Podpálili mu dom, predtým sa ho pokúsili vyhodiť do vzduchu, vyhrážali sa telefonicky jeho manželke, zapálili mu na dvore drevený kríž, sekretárkinho manžela zbili do bezvedomia, neskôr zomrel, poslali naňho ostreľovača, ibaže namiesto neho zasiahol strážcu, počas procesu rozpútali teror a pokračovali ešte dlho potom. Štyria si už odpykávali trest – traja vo federálnom väzení, jeden vo väznici Parchman. Iba štyria, pripomínal si ustavične Jake. Odsúdených malo byť aspoň desať ďalších, tento názor zastával aj Ozzie a iní predstavitelia černošskej komunity v okrese Ford. Jake zo zvyku a z pocitu frustrácie najmenej raz týždenne volal FBI a žiadal informácie o vyšetrovaní. Po troch rokoch mu prestali dvíhať telefón. Písal listy. Spisy súvisiace s tou záležitosťou zaplnili celú skrinku v jeho kancelárii.

Iba štyria. Poznal mená mnohých ďalších, ešte vždy podozrivých, aspoň podľa neho. Niektorí sa odsťahovali, iní zostali, ale stále tam boli a viedli pokojný život, ako keby sa nič nestalo. Preto nosil pri sebe zbraň, na ktorú mal, pochopiteľne, všetky potrebné povolenia. Jednu v aktovke. Jednu v aute. Zopár ich držal v kancelárii a mal ich ešte oveľa viac. Zbierku historických poľovníckych pušiek mu zničil požiar, ale pomaly si budoval novú.

Jake vyšiel na neveľkú tehlovú verandu a zhlboka sa nadýchol chladného vzduchu. Na ulici pred jeho domom stálo šerifovo hliadkové auto a za volantom sedel Louis Tuck, policajt, ktorý slúžil v noci. Jeho prvoradou úlohou bolo byť vo štvrti na očiach celú noc, presnejšie každé ráno od pondelka do soboty byť pri poštovej schránke o 5.45, keď pán Brigance, ako vždy, vyšiel na verandu a zakýval mu na pozdrav. Tuck opätoval gesto. Briganceovci prežili ďalšiu noc.

Kým bol Ozzie Walls šerifom okresu Ford, čo mohlo trvať ešte tri roky a možno dlhšie, on a jeho úrad urobili všetko potrebné pre ochranu Jaka a jeho rodiny. Jake zobral prípad Carla Leeho Haileyho, drel do úmoru takmer zadarmo, uhýbal pred guľkami, ignoroval vyhrážky a skoro prišiel o všetko, kým sa mu podarilo dosiahnuť oslobodzujúci verdikt, ktorý ešte vždy rezonoval v okrese Ford. Chrániť Jaka Brigancea bola pre Ozzieho úloha číslo jeden.

Tuck sa pomaly pohol. Len čo obíde blok, vráti sa pred dom pár minút po Jakovom odchode. Bude pozorovať okná, až kým neuvidí svetlo v kuchyni, čo bude znamenať, že Carla vstala a pohybuje sa po dome.

Jake vlastnil jeden z dvoch Saabov v okrese Ford, ten jeho bol červený a mal najazdených tristotisíc kilometrov. Zišiel by sa mu novší, ale nemohol si ho dovoliť. Mať také auto v malom meste mu kedysi pripadalo ako skvelý nápad, lenže ceny opráv boli nehorázne. Najbližší servis bol v Memphise, hodinu cesty z Clantonu, takže zakaždým zabil pol dňa a minul tisíc dolárov. Jake bol zrelý na americký model, myslel na to každé ráno, keď so zatajeným dychom otočil kľúčikom zapaľovania a čakal, či motor naskočí. Zatiaľ ho nikdy nesklamal, no v posledných týždňoch si všimol oneskorené štartovanie, varovný signál, že sa môže niečo stať. úzkostlivo sledoval ďalšie čudné zvuky a každý druhý deň kontroloval pneumatiky s čoraz hladším povrchom. Zacúval do Culbert Street, ktorá nepochybne patrila do menej honosnej štvrte, hoci ju od Adams Street a ich prázdnej parcely delili iba štyri bloky. Aj vo vedľajšom dome bývali podnájomníci. Adams Street lemovali oveľa staršie, majestátnejšie a osobitejšie stavby.

Ulicu, do ktorej zacúval, tvorila nesúrodá zmes hranatých kociek v predmestskom štýle, ktoré tam vyrástli v časoch, keď mesto ešte neuvažovalo o zónovaní.

Carla o tom nehovorila, ale Jake vedel, že by sa rada presťahovala inam.

V skutočnosti rozmýšľali o odchode z Clantonu. Od procesu s Haileym uplynuli tri roky, ani zďaleka však neboli také prínosné, ako čakali a dúfali. Ak je Jakovi súdená dlhoročná kariéra večne zápasiaceho právnika, prečo nezápasiť niekde inde? Carla môže učiť kdekoľvek. Určite by sa im žilo príjemnejšie, keby sa zaobišli bez zbraní a nemuseli byť ustavične v strehu. Černošské obyvateľstvo okresu Ford si Jaka vážilo, mnohí bieli ho však neznášali. Ani šialenci sa neprepadli pod zem. No na druhej strane prinášal život medzi toľkými priateľmi pocit bezpečia. Susedia pozorovali ulicu a žiadne neznáme auto im neuniklo. Každý policajt v okrese si uvedomoval, aká dôležitá je bezpečnosť malej rodiny Briganceovcov.

Jake a Carla, samozrejme, vedeli, že z Clantonu neodídu, napriek tomu sa radi hrali hru na kde-chceš-bývať. Bola to len hra. Jake už dávno pochopil nepríjemnú pravdu, že sa nehodí do veľkomestskej firmy a že nenájde malé mesto, ktoré by už nebolo plné hladných právnikov. Pozeral sa do budúcnosti s triezvou hlavou a nebránil sa jej. Len potreboval zarobiť viac peňazí.

Viezol sa okolo prázdnej parcely na Adams Street, zamumlal zopár škaredých nadávok na adresu zbabelcov, ktorí mu podpálili dom, a nevynechal ani poisťovňu. Z Adamsovej odbočil do Jeffersonovej, potom do Washingtonovej, ktorá sa ťahala z východu na západ po severnej strane clantonského námestia. Jeho kancelária sídlila na Washingtonovej rovno oproti honosnej budove súdu; zaparkoval na tom istom mieste ako každé ráno o šiestej, vtedy si mohol vyberať. Námestie ožilo až o dve hodiny, keď otvorili súd, obchody a kancelárie.

V Coffee Shope bolo napriek skorej hodine rušno, robotníci, farmári a policajti želali Jakovi dobré ráno. Ako vždy bol jediný v obleku s kravatou. Biele goliere sa schádzali o hodinu neskôr v Tea Shoppe na opačnej strane námestia, kde diskutovali o úrokových sadzbách a svetovej politike. V Coffee Shope sa hovorilo o futbale, miestnej politike a poľovačkách na jelene. Jake bol jeden z mála právnikov, ktorého štamgasti v Coffee Shope znášali. Mali na to niekoľko dôvodov: bol populárny, mal hrošiu kožu a dobrosrdečnú povahu, a okrem toho vždy ochotne poradil aj zadarmo, keď sa niektorý mechanik alebo šofér dostal do úzkych. Teraz si zavesil sako na stenu a prisadol k policajtovi Marshallovi Pratherovi. Ole Miss v zápase s Georgiou prehrala o tri touchdowny, to bola dnes najhorúcejšia téma. Sexi čašníčka Dell mu naliala kávu, pričom doňho drgla svojím neprehliadnuteľným zadkom – to isté sa opakovalo šesťkrát do týždňa. Bleskovo mu priniesla jedlo, nemusel si ani objednať – bielu hrianku, kukuričnú kašu a jahodový džem. Kým si Jake kvapkal na kašu tabasko, Prather sa spýtal: „Ozaj, Jake, poznal si Setha Hubbarda?“

„Osobne nie,“ odpovedal Jake, zachytil niekoľko zvedavých pohľadov. „Párkrát som počul jeho meno. Tuším býva kdesi pri Palmyre, nie?“

„Tak je.“ Prather prežúval klobásu, zatiaľ čo Jake si odpil z kávy.

Jake chvíľku počkal a potom povedal: „Predpokladám, že sa mu niečo stalo, keďže si použil minulý čas.“

„Čo som urobil?“ spýtal sa Prather.

Policajt mal otravný zvyk klásť pri raňajkách významné otázky a potom sa odmlčať. Poznal všetky podrobnosti, a predsa sa vždy pokúšal zistiť, či niekto náhodou nevie viac než on.

„Použil si minulý čas. Spýtal si sa, či som ho poznal, nie či ho poznám, čo by naznačovalo, že ešte žije. Chápeš?“

„Hm.“

„Tak čo sa stalo?“

Andy Furr, automechanik zo Chevroletu, nahlas povedal: „Včera sa zabil. Našli ho obeseného na strome.“

„Nechal po sebe list a všetko,“ dodala Dell, keď prešla okolo s kanvicou kávy. Kaviareň bola otvorená už hodinu, čo znamenalo, že Dell vie o smrti Setha Hubbarda toľko, čo ostatní.

„Okej, čo bolo v tom liste?“ spýtal sa pokojne Jake.

„Nepoviem, miláčik,“ zašvitorila. „To je len medzi mnou a Sethom.“

„Veď si ho nepoznala,“ ozval sa Prather.

Dell bola stará pobehlica s najpodrezanejším jazykom v meste. „Milovala som Setha raz, alebo to bolo dvakrát? Kto by si to pamätal.“

„Keď ich bolo tak veľa, však?“ utrúsil Prather.

„Hej, ale ty sa ku mne nikdy nedostaneš, starký.“

„Naozaj si nevieš spomenúť, čo?“ odsekol Prather a niektorí sa zasmiali.

„Kde našli ten list?“ spýtal sa Jake v snahe obrátiť rozhovor iným smerom.

Prather si vopchal do úst lievance, chvíľu prežúval a potom odpovedal: „Na kuchynskom stole. Teraz ho má Ozzie, vyšetruje tú vec, aj keď nie je veľmi čo. Hubbard vraj bol v kostole, vyzeral v pohode, potom sa vrátil domov, zobral si rebrík a lano, a urobil to. Jeden z jeho ľudí ho našiel včera okolo druhej, už sa hojdal v daždi. Vyobliekaný ako na svadbu.“

Zaujímavé, bizarné, tragické, no Jake tomu nevenoval pozornosť, veď toho muža ani nepoznal. Andy Furr sa spýtal: „Mal niečo?“

„Neviem,“ odpovedal Prather. „Myslím, že Ozzie ho poznal, ale nehovorí o tom.“

Dell im doliala kávu a zdržala sa na kus reči. S rukou na boku vyhlásila: „Nie, nepoznala som ho. Ale sesternica pozná jeho prvú manželku, vraj mal najmenej dve, a podľa tej prvej mal Seth pôdu aj peniaze. Vravela, že sa držal bokom, všetko tajil a nikomu neveril. Vraj to bol mizerný sviniar, ale to hovoria po rozvode všetky.“

„Ty by si to mala vedieť najlepšie,“ dodal Prather.

„Viem, starký. Viem oveľa viac než ty.“

„Zanechal poslednú vôľu?“ zaujímal sa Jake. Dedičské konanie nepatrilo k jeho obľúbeným činnostiam, ale veľká pozostalosť zvyčajne znamenala pre niekoho v meste slušný zárobok. Bolo to hlavne papierovanie, bolo treba zájsť na súd, ale nešlo o nič zložité ani priveľmi nudné. Jake vedel, že okolo deviatej začnú všetci právnici v meste snoriť a zisťovať, kto spísal poslednú vôľu Setha Hubbarda.

„To sa ešte nevie,“ odpovedal Prather.

„Závety sa nezverejňujú, však, Jake?“ spýtal sa Bill West, elektrikár z továrne na obuv severne od mesta.

„Nie, kým dotyčný nezomrie. Závet môžeš zmeniť aj v poslednej chvíli, nemalo by to zmysel. Okrem toho, ľudia väčšinou nechcú, aby celý svet vedel, čo je obsahuje ich závet, predtým než zomrú. Keď sa to stane a závet nikto nenapadne, zaevidujú ho na súde a potom je prístupný každému.“ Jake sa rozhliadol a narátal medzi prítomnými najmenej troch, ktorým pomohol pri spisovaní závetu. Jeho texty boli stručné, pracoval rýchlo a lacno, a všetci v meste to vedeli. Aspoň mal čo robiť.

„Kedy sa začne dedičské konanie?“ chcel vedieť Bill West.

„Na to nie je určený nijaký časový limit. Poslednú vôľu zvyčajne nájde manželský partner alebo deti zosnulého a odnesú ju právnikovi. Asi mesiac po pohrebe idú na súd a začne sa dedičské konanie.“

„A ak nie je žiadna posledná vôľa?“

„To je sen každého právnika,“ zasmial sa Jake. „Nastane zmätok. Ak pán Hubbard zomrel bez závetu a zanechal po sebe dve exmanželky, možno aj dospelé deti alebo vnúčatá, ktovie, zrejme budú nasledujúcich päť rokov bojovať o jeho majetok, ak nejaký mal.“

„Mal toho dosť,“ ozvala sa Dell z opačného konca kaviarne, v strehu ako vždy. Ak hosť zakašľal, hneď sa ho spýtala na zdravie. Ak kýchol, ponáhľala sa k nemu s papierovými vreckovkami. Ak bol niekto nezvyčajne mĺkvy, hneď nenápadne vyzvedala, či sa niečo nestalo v rodine alebo v práci. A ak niekto rozprával šeptom, už aj prikvitla a dolievala mu kávu hoci aj do plnej šálky. Nič jej neuniklo, všetko si pamätala a nikdy nevynechala príležitosť pripomenúť štamgastom, že pred tromi rokmi povedali niečo iné.

Marshall Prather zagúľal očami, akoby chcel Jakovi naznačiť, že Dell tára do vetra. Múdro však mlčal, dojedol lievance a potom musel odísť.

Jake ho zakrátko nasledoval. O 6.40 zaplatil účet, cestou von vystískal Dell a takmer sa zadusil od vône jej lacného parfumu. Obloha na východe nadobudla oranžovú farbu, už sa celkom rozvidnelo. Prestalo pršať, vzduch bol čistý a chladný. Jake rezkou chôdzou človeka, ktorý mešká na dôležitú schôdzku, ako vždy zamieril na východ, nie do kancelárie. V skutočnosti ho nečakala nijaká dôležitá schôdzka, iba niekoľko bežných stretnutí s ľuďmi, ktorí sa ocitli v ťažkej situácii.

Prešiel okolo clantonského námestia, míňal banky, poisťovne, realitné kancelárie, obchody a kaviarne, ešte vždy zatvorené. Takmer všetky domy boli poschodové, z červených tehál, a nad chodníkmi, čo tvorili dokonalý štvorec okolo budovy súdu a trávnika pred ňou, viseli balkóny so zábradlím z kovaného železa. Clanton, podobne ako toľko iných malých južanských miest, ani neprosperoval, ani nezomieral. Podľa sčítania z roku 1980 žilo v meste čosi vyše osemtisíc obyvateľov a v celom okrese štyrikrát viac. Očakávalo sa, že pri najbližšom sčítaní počet obyvateľov mierne narastie. V Clantone neboli nijaké prázdne obchody so zadebnenými výkladmi ani nápisy NA PRENÁJOM smutne visiace na oknách. Jake pochádzal z dvaapoltisícového mestečka Karaway necelých tridsať kilometrov západne od Clantonu, kde hlavná ulica upadala, pretože obchodníci odchádzali, kaviarne sa zatvárali a právnici si postupne pobalili knihy a presťahovali sa do okresného mesta. Okolo clantonského námestia ich teraz sídlilo dvadsaťšesť a počet stále stúpal. Konkurencia bola čoraz silnejšia. Koľko právnikov tu ešte znesieme? pýtal sa neraz Jake.

Rád sa prechádzal okolo právnických kancelárií, pozeral na zamknuté dvere a tmavé okná. Bolo to čosi ako víťazné kolo. Jake bol pripravený vrhnúť sa do práce, zatiaľ čo jeho konkurenti ešte spali. Prešiel popri kancelárii Harryho Rexa Vonnera, svojho najbližšieho priateľa, neohrozeného bojovníka, ktorý málokedy prichádzal do práce pred deviatou a zvyčajne mal čakáreň plnú nervóznych klientov v rozvodovom konaní. Harry Rex mal za sebou niekoľko manželstiev a jeho život bol dosť chaotický, preto pracoval dlho do noci. Jake pokračoval okolo nenávidenej Sullivanovej firmy, sídla najväčšieho počtu právnikov v okrese. Naposledy ich bolo spolu deväť, deväť totálnych somárov, ktorým sa Jake vyhýbal, sčasti aj zo závisti. Sullivan obhospodaroval banky a poisťovne, jeho právnici zarábali viac ako ostatní. Minul dvere s visacou zámkou, za nimi bola kancelária starého priateľa Macka Stafforda, ktorého nevideli už osem mesiacov, vraj ušiel uprostred noci s peniazmi svojich klientov. Jeho manželka a dve dcéry ho stále čakali a obvinenie tiež. Jake tajne dúfal, že Mack vylihuje kdesi na pláži, popíja rumové koktaily a domov sa už nikdy nevráti. Bol to nešťastný muž v nešťastnom manželstve. „Utekaj, Mack,“ povedal Jake každé ráno, keď sa letmo dotkol zámky a kráčal ďalej.

Nasledovala redakcia Ford County Times, pomaly ožívajúca kaviareň Tea Shoppe, krajčírsky salón, kde si kupoval obleky vo výpredaji, černošská kaviareň Claude’s, tam jedával každý piatok spolu s ostatnými bielymi liberálmi z mesta, starožitníctvo – patrilo podvodníkovi, na ktorého Jake dva razy podal žalobu – banka, v ktorej si vzal druhú hypotéku na dom, a budova okresného úradu, kde pracoval nový okresný prokurátor, keď bol práve v meste. Jeho predchodcu Rufusa Buckleyho vlani nezvolili do funkcie, a tak opustil svoj úrad, Jake a mnohí ďalší dúfali, že navždy. S Buckleym sa počas procesu s Haileym navzájom takmer pozabíjali a nenávisť dosiaľ nevychladla. Bývalý prokurátor sa vrátil do rodného Smithfieldu v okrese Polk, kde si lízal rany a snažil sa zarobiť na živobytie na Main Street plnej právnických firiem.

Jake dokončil obchôdzku a odomkol vchodové dvere svojej kancelárie, všeobecne považovanej za najlepšiu v meste. Budovu, rovnako ako mnohé iné na námestí, postavila rodina Wilbanksovcov pred sto rokmi a takmer rovnako dlho v nej niektorý Wilbanks pôsobil ako právnik. Tradíciu porušil Lucien, posledný a určite najbláznivejší Wilbanks, keď ho vylúčili z advokátskej komory. Vtedy práve zamestnal Jaka, čerstvého absolventa právnickej fakulty s hlavou plnou ideálov. Lucien ho chcel zbaviť ilúzií, ale skôr ako sa naskytla vhodná príležitosť, mississippská advokátska komora mu zobrala licenciu. Lucien odišiel a Jake zdedil nádherné kancelárie. Z desiatich miestností však využíval iba päť. Na prízemí bola veľká recepcia, kde terajšia sekretárka pracovala a vítala klientov. O poschodie vyššie, v krásnej priestornej kancelárii, sedával Jake za masívnym dubovým stolom, ktorý pred ním používal Lucien, jeho otec aj starý otec. Keď sa nudil, čo sa stávalo dosť často, otvoril francúzske okno a vyšiel na balkón, odkiaľ mal pekný výhľad na budovu súdu a celé námestie. Presne o 7.00 si sadol za stôl a napil sa kávy. Pri pohľade do kalendára si musel priznať, že ho v ten deň nečaká nič sľubné ani lukratívne.

Table of Contents

1

2