JP Delaney

THE GIRL BEFORE

Copyright © 2017 by JP Delaney

This translation published by arrangement

with Ballantine Books, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC.

Translation © 2017 by Jana Seichertová

Jacket design © by Carlos Beltrán

Jacket photograph © GG Archard/Gallery

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5719-1

Pána Darkwooda, ktorý sa kedysi veľmi zaujímal o romantickú lásku a o všetko, čo o nej ktokoľvek mohol povedať, táto téma zrazu celkom znechutila. Prečo sa milenci vždy opakujú? Neunavilo ich ešte počúvať svoje vlastné reči?

– EVE OTTENBERGOVÁ: Vdovina opera

Rovnako ako všetci závislí, vrahovia s charakteristickým „rukopisom“ sa držia určitého scenára, pričom svoje správanie opakujú s tvrdohlavosťou, ktorá hraničí až s posadnutosťou.

– ROBERT D. KEPPEL A WILLIAM J. BIRNES: Vrahovia s podpisom

Môžeme povedať, že pacient si nespomína na všetko zabudnuté alebo potlačené, ale prehráva si to – nie ako spomienku, ale ako činnosť; opakuje ju bez toho, aby si to uvedomoval.

– SIGMUND FREUD: Spomínanie, opakovanie, prepracúvanie

Moje očarenie opakovaním obrazov je vyjadrením môjho presvedčenia, že väčšinu nášho života trávime pozeraním a nie pozorovaním.

– ANDY WARHOL

1. Napíšte zoznam všetkých vecí, ktoré považujete za dôležité pre svoj život.

VTEDY

EMMA

Je to rozkošný bytík, presviedča nás agent tónom, v ktorom znie takmer úprimné nadšenie. V jeho blízkosti nájdete kompletnú občiansku vybavenosť a patrí k nemu aj kúsok súkromnej strechy. Mohli by ste ju prerobiť na slnečnú terasu, pravdaže, so súhlasom majiteľa domu.

Je pekný, prikyvuje Simon a usilovne sa vyhýba môjmu pohľadu. Len čo som vošla dnu a pod oknom som uvidela pás strechy dlhý necelé dva metre, bolo mi jasné, že ten byt je podradný. Aj Si to chápe, ale nechce to povedať agentovi… aspoň nie hneď, aby ho neurazil. Možno dokonca dúfa, že ak budem dosť dlho počúvať jeho táraniny, nakoniec ustúpim.

Agent je Simonov človek: bystrý, bezočivý, dychtivý. Pravdepodobne číta časopis, pre ktorý Simon píše články. O športe sa začali rozprávať už cestou hore schodmi.

A tu máme pomerne veľkú spálňu, pokračuje nadšene agent. Je v nej veľa…

Nepáči sa mi, preruším ho, aby som skrátila tú komédiu. Pre nás sa nehodí.

Agent zdvihne obočie. Na dnešnom trhu s nehnuteľnosťami si nemôžete veľmi vyberať, upozorňuje nás. Tento byt do večera prenajmem. Nadnes mám dohodnutých päť obhliadok, a to sme ho ešte neinzerovali na našej stránke.

Nie je dosť bezpečný, vyhlásim rozhodne. Pôjdeme?

Na všetkých oknách sú zámky, upozorní ma agent, a na dverách ďalšia, bezpečnostná. Pravdaže, môžete si nainštalovať poplašný systém, ak máte strach o svoju bezpečnosť. Majiteľ domu iste nebude mať proti tomu námietky.

Teraz sa obracia na Simona a mňa si vôbec nevšíma. Máte strach o svoju bezpečnosť. Mohol rovno povedať: Och, vaša priateľka rada preháňa, však?

Počkám vonku, oznámim im a obrátim sa k dverám.

Agent si uvedomí svoju chybu a rýchlo dodáva: Ak vám nevyhovuje táto lokalita, mali by ste sa pozrieť ďalej na západ.

To sme už urobili, ubezpečí ho Simon. Všetky byty, ktoré sme videli, prevyšujú náš rozpočet… okrem tých s rozmermi čajového vrecúška.

Snaží sa nedať najavo sklamanie, no tým ma ešte väčšmi podráždi.

Môžem vám ponúknuť dvojizbový byt v štvrti Queen’s Park, spomenie si zrazu agent. Je trochu zanedbaný, ale…

Ten sme si už obzreli, vzdychne si Simon. Nakoniec sme však usúdili, že leží príliš blízko majestátnej stavby. Z jeho tónu jasne vyplýva, že my znamená ona.

A čo by ste povedali na byt na treťom poschodí v Kilburne, kúsok odtiaľto?

Hm, aj tam sme už boli. Odkvapová rúra sa takmer dotýkala okna.

Agent sa tvári nechápavo.

Zrejme by po nej niekto vyliezol, vysvetľuje Simon.

Aha, chápem. Tak teda nič. Sezóna prenájmov sa iba začala. Ak chvíľu počkáte, možno…

Agent zjavne pochopil, že s nami iba márni čas, a tiež nenápadne mieri k dverám. Vyjdem na chodbu a zastanem na odpočívadle, aby sa cestou dolu ku mne ani nepriblížil.

Prenájom nášho starého bytu sme už vypovedali, počujem Simona, ako vysvetľuje agentovi. Pomaly sa nám míňajú možnosti. Simon stíši hlas. Pozri, kamoš, vykradli nás. Pred piatimi týždňami. Dvaja chlapi sa k nám vlámali a ohrozovali Emmu nožom. Preto je trochu nervózna…

Chápem, prikývne súcitne agent. Doriti. Keby niekto vystrašil moju priateľku, naozaj neviem, čo by som mu urobil. Počujte, práve mi niečo napadlo. Je to len výstrel naslepo, ale… Nedokončí vetu.

Áno? prejaví záujem Simon.

Spomenul vám niekto v kancelárii dom na Folgate Street 1? Nespomínam si. Práve prišiel na trh?

Nie celkom.

Agent váha, či má pokračovať.

Tak je na prenájom, alebo nie? nalieha Simon. Technicky áno, priznáva agent. A je fantastický. Jednoducho dokonalý. Z celkom inej ligy ako tento. Ale majiteľ je – mierne povedané – prieberčivý.

Kde sa nachádza? vyzvedá Simon.

V Hampsteade, odpovedá agent. Vlastne skôr v Hendone. Ale je to naozaj tichá štvrť.

Em? volá na mňa Simon.

Vrátim sa dnu. Mohli by sme sa naň pozrieť, ustupujem. Polovicu cesty už máme aj tak za sebou.

Agent prikyvuje. Zastavím sa v kancelárii a zistím podrobnosti, ponúkne sa ochotne. V skutočnosti som ho už dávno nikomu neukázal. Ten dom by uspokojil každého. Neurazte sa, ale pre vašu peňaženku je ako stvorený.

TERAZ

JANE

„To je posledný.“ Agentka Camilla bubnuje prstami po volante svojho smartu. „Naozaj je už načase, aby ste sa rozhodli.“

Vzdychnem si. Byt v ošarpanom obytnom dome vedľa West End Lane, ktorý sme si práve prezreli, je jediný v mojom cenovom rozpätí. Práve som presviedčala sama seba, že ujde – ak nevezmem do úvahy odlepujúcu sa tapetu, slabý zápach cudzieho jedla prenikajúci z bytu pod ním, maličkú spálňu a pleseň na stenách nevetranej kúpeľne –, keď som začula zvonenie na staromódny zvonček a vzápätí sa ozval detský krik. Podišla som k oknu a zistila som, že hľadím na škôlku. Z bytu som videla rovno do miestnosti, ktorú obývali batoľatá. Na oknách viseli povystrihované papierové zajačiky a husi. Srdce mi stislo od bolesti.

„Je mi to ľúto, ale ani tento nechcem,“ vykoktala som.

„Naozaj?“ Camilla sa zatvárila prekvapene. „Pre škôlku? Predchádzajúci nájomníci tvrdili, že radi počúvajú detský smiech.“

„Asi ho nemali dosť radi, keď sa rozhodli odísť.“ Odvrátila som sa. „Pôjdeme?“

Camilla ma vezie späť do svojej kancelárie. Napokon preruší taktické mlčanie: „Ak vás dnes nezaujal ani jeden z bytov, ktorý som vám ukázala, asi by sme mali pouvažovať o zvýšení vášho rozpočtu.“

„Bohužiaľ, môj rozpočet nie je nafukovací,“ odseknem a ďalej hľadím von oknom.

„V tom prípade trochu poľavte v nárokoch,“ utrúsi kyslo.

„Ten posledný byt som odmietla… z osobných dôvodov. Nemôžem bývať blízko škôlky… aspoň zatiaľ.“

Pohľadom zablúdi k môjmu bruchu, ešte vždy trochu ochabnutému po tehotenstve. Vtom sa jej rozšíria oči, lebo pochopí súvislosť. „Och,“ vyhŕkne súcitne. Camilla nie je taká hlúpa, ako vyzerá, za čo som jej nekonečne vďačná. Nemusím jej to vyhláskovať.

Namiesto toho sa zatvári, akoby dospela k rozhodnutiu.

„Pozrite, viem ešte o jednom mieste. Nemali by sme ho ukazovať záujemcom bez výslovného súhlasu majiteľa, no občas tú zásadu porušíme. Niekoho vydesí, ale podľa mňa je úžasné.“

„Úžasné bývanie z môjho rozpočtu? Nehovoríme o hausbóte, však?“

„Bože, nie. Práve naopak. Je to moderná budova v Hendone. Ide o celý dom – má len jednu spálňu, ale je veľmi priestranný. Patrí architektovi, ktorý ho postavil. Je veľmi známy. Kupujete si niekedy oblečenie u Tuláka?“

„Tulák…“ V predchádzajúcom živote, keď som ešte mala peniaze a slušnú, dobre platenú prácu, som niekedy zašla k Tulákovi na Bond Street. Bol to desivo minimalistický priestor s hŕstkou šiat drahých na zaplakanie, ktoré vystavovali na hrubých kamenných doskách ako panny na obetnom oltári, a s predavačkami v čiernych kimonách.

„Občas áno. Prečo?“

„Monkfordova spoločnosť im navrhuje všetky predajne. Ten chlap patrí k ľuďom, ktorých volajú technominimalisti alebo podobne. Jeho interiéry skrývajú najmodernejšie vynálezy, ale navonok pôsobia prázdne.“ Strelí po mne očami.

„Mala by som vás varovať. Niektorým ľuďom sa jeho štýl zdá trochu… strohý.“

„S tým sa dokážem zmieriť.“

„A…“

„Áno?“ povzbudím ju, keď sa odmlčí.

„Nejde o štandardnú nájomnú zmluvu medzi prenajímateľom a nájomcom,“ dokončí váhavo.

„Čo to znamená?“

„Myslím,“ zapne smerovku a odbočí do ľavého jazdného pruhu, „že by ste si najprv mali ten dom prezrieť. Ak sa doň na prvý pohľad zaľúbite, vysvetlím vám tienisté stránky.“

VTEDY

EMMA

Okej, je to naozaj neobyčajný dom. Úžasný, vyrážajúci dych, neuveriteľný. Slovami sa nedá opísať.

Ulica, na ktorej stojí, pritom vyzerá celkom všedne – veľké viktoriánske domy z červených tehál s výsuvnými oknami, aké nájdete v celom severnom Londýne, pochodujúce v dvoch radoch až po predmestie Cricklewood na kopci. Pripomenuli mi reťaz postavičiek vystrihnutých z novinového papiera, kde každá je presnou kópiou nasledujúcej. Odlišné boli iba predné dvere a malé farebné okná nad nimi.

Za plotom na konci ulice zbadám nízku malú stavbu – kompaktnú kocku zo svetlého kameňa. Len niekoľko vodorovných, náhodne roztrúsených sklených priezorov dokazuje, že ide naozaj o dom a nie o obrovské ťažidlo.

Fíha, utrúsi pochybovačne Simon. Sme tu naozaj správne? Pravdaže, potvrdí veselo agent. Folgate Street číslo 1. Vedie nás okolo domu k dverám zapusteným do steny.

Zdá sa, že tu nie je zvonček – vlastne nevidím ani kľučku, poštovú schránku, menovku alebo iný dôkaz, že dom je obývaný. Agent strčí do dverí, otvoria sa dokorán.

Kto tu teraz býva? spýtam sa.

Nikto, odvetí agent a ustúpi, aby sme mohli vojsť dnu.

Tak prečo nie sú zamknuté? znervózniem a postávam na prahu.

Agent sa uškrnie. Lebo som ich odomkol. V smartfóne mám digitálny kľúč. Jedna aplikácia ovláda všetko. Stačí, keď ju prepnem z režimu „neobsadené“ do režimu „obsadené“. Potom celý proces prebehne automaticky – domové senzory vyberú kód a pustia ma dnu. Keby som mal na ruke digitálny náramok, nepotreboval by som dokonca ani mobil.

Určite žartujete, žasne Simon a vyvaľuje oči na dvere. Mám čo robiť, aby som sa nahlas nezasmiala na jeho reakcii. Dom, ktorý môžete ovládať zo svojho mobilu, predstavuje pre Simona milujúceho dômyselné vynálezy najlepšie narodeninové darčeky, aké kedy dostal, zabalené v jednom.

Vojdem do maličkej predsiene, sotva väčšej ako kredenc. Keď ma agent nasleduje dnu, nedá sa v nej pohodlne stáť, a preto bez vyzvania pokračujem ďalej.

Tentoraz som to ja, kto obdivne vyhŕkne: Fíha! Dom je naozaj pôsobivý. Obrovské okná s výhľadom do maličkej záhrady s vysokým kamenným múrom zaplavujú interiér svetlom. V skutočnosti nie je veľký, ale vyzerá priestranný. Všetky steny a podlahy sú z rovnakého svetlého kameňa. Zárezy v spodnej časti stien vyvolávajú dojem, že sa vznášajú vo vzduchu. A je prázdny. Nie nezariadený – vo vedľajšej miestnosti si všimnem kamenný stolík, niekoľko jedálenských stoličiek s veľmi moderným dizajnom a dlhú nízku pohovku s poťahom smotanovej farby –, no inak tam oko nemá o čo zavadiť. Nevidím nijaké dvere, skrine, obrazy, okenné rámy, elektrické zásuvky, svietidlá, dokonca ani – zmätene sa rozhliadnem okolo seba – svetelné vypínače. Aj keď dom nevyzerá opustený alebo neobývaný, panuje v ňom hrobové ticho.

Fíha, zopakujem. Môj hlas znie nezvyčajne tlmene a vtedy si uvedomím, že z ulice neprenikajú dnu nijaké zvuky.

Všadeprítomný londýnsky hluk dopravy v pozadí, krik lešenárov a trúbenie áut, to všetko zrazu stíchlo.

Takto reaguje väčšina ľudí, súhlasí agent. Nerád vás tým otravujem, ale majiteľ trvá na tom, aby sme sa v dome vyzúvali. Mohli by ste…?

Zohne sa a rozviaže si šnúrky na frajerských topánkach. Poslúchneme ho a potom sa rozhliadneme okolo seba. Náš agent v ponožkách, zjavne rovnako fascinovaný ako my, sa zatiaľ mlčky prechádza po dome, akoby strohá prázdnota domu z neho vysala všetky sprievodné reči.

TERAZ

JANE

„Je krásny,“ vzdychnem si. Interiér domu je elegantný a dokonalý ako umelecká galéria. „Jednoducho nádherný.“

„Však?“ súhlasí Camilla. Zakloní hlavu a pozrie na vysoké holé steny z drahého kameňa smotanovej farby, miznúce v strešnom priestore. Na horné poschodie vedie najšialenejšie minimalistické schodisko, aké som kedy videla. Vyzerá, akoby ho vysekali do skalného útesu: samonosné schody z nelešteného kameňa bez zábradlia alebo inej viditeľnej opory. „Čo ako často sem chodím, zakaždým mi vyrazí dych. Naposledy som tu bola so skupinou študentov architektúry – mimochodom, to je jedna z podmienok majiteľa, raz za šesť mesiacov musíte otvoriť dom pre návštevníkov. Ale nebojte sa, vždy sa správajú veľmi úctivo. Nebudete sa cítiť ako majiteľka prepychovému domu, ktorému turisti vypľúvajú žuvačky rovno na koberce.“

„Kto tu teraz býva?“

„Nikto. Dom je takmer rok prázdny.“

Nazriem do vedľajšej miestnosti, ak tak možno nazvať voľne plávajúci priestor, ktorý nemá ani dverný otvor, nieto dvere. Na dlhom kamennom stole stojí váza s tulipánmi, krvavočervené kvety šokujúco kontrastujú so svetlými kamennými stenami za nimi. „Ak je to pravda, kde sa tu vzali tie kvety?“ Podídem k stolu a dotknem sa ho. Nijaký prach.

„A kto ho udržiava taký čistý?“

„Každý týždeň sem chodí upratovačka zo špecializovanej firmy. To je ďalšia podmienka – musíte ďalej používať jej služby. Stará sa aj o záhradu.“

Prejdem k oknu, ktoré siaha až po zem. Záhrada je takisto nesprávny výraz. V skutočnosti sa pozerám na dvor: uzavretý priestor s rozmermi šesťkrát štyri a pol metra, dláždený rovnakým kameňom ako podlaha pod mojimi nohami. Malý obdĺžnikový trávnik, strašidelne súmerný a pokosený nakrátko ako kroketové ihrisko, sa končí tesne pri vzdialenom múre. Nerastú tam nijaké kvety. Vlastne okrem toho fliačika trávy vonku nevidím nič živé alebo farebné. Jedinou ďalšou zvláštnosťou sú malé kruhy vysypané sivým štrkom.

Obrátim sa a napadne mi, že celé miesto potrebuje len trochu farby a zopár zmäkčujúcich prvkov. Niekoľko behúňov a menších úprav, ktoré by ho poľudštili, a bude z neho krásny domov, ako vystrihnutý z časopisu o bývaní. Prvý raz po rokoch pocítim slabé vzrušenie. Žeby sa na mňa konečne usmialo šťastie?

„Nuž, to mi pripadá celkom rozumné,“ uznám. „Ešte niečo?“

Camilla sa na mňa váhavo usmeje. „Jednou z podmienok som mala na mysli iba jednoduché podmienky. Viete, čo je obmedzujúce ustanovenie?“

Pokrútim hlavou.

„Je to zákonná podmienka, ktorá sa vzťahuje na nescudziteľný majetok – niečo, čo sa nesmie z domu odstrániť, ani keby ho predali. Zvyčajne obmedzuje možnosti výstavby, napríklad či sa dom môže používať ako miesto podnikania. V prípade tohto domu sú uvedené podmienky súčasťou nájomnej zmluvy, no keďže zahŕňajú obmedzujúce ustanovenia, nemôžu byť znovu prerokované alebo zmenené. Je to nezvyčajne prísna zmluva.“

„Čo presne obsahuje?“

„V podstate ide o zoznam dovolených a zakázaných činností, ale prevažujú v ňom tie druhé. Akékoľvek stavebné úpravy vyžadujú predchádzajúci súhlas majiteľa. V dome sa nesmú používať behúne ani iné koberce. Nie sú dovolené nijaké obrazy, rastliny v kvetináčoch, dekorácie, knihy…“

„Nijaké knihy? To je smiešne!“

„Nijaká výsadba v záhrade, nijaké závesy…“

„Ako sa mám ochrániť pred vonkajším svetlom, keď nesmiem používať závesy?“

„Okná sú fotosenzitívne. Keď sa vonku zotmie, automaticky stmavnú.“

„Takže nijaké závesy. Ešte niečo?“

„Ó áno,“ prikývne Camilla, pričom si nevšíma môj sarkastický tón. „Zmluva obsahuje asi dvesto obmedzujúcich ustanovení, ale najväčšie problémy spôsobuje posledné z nich.“

VTEDY

EMMA

… Nijaké svetlá okrem tých, ktoré tu už sú, upozorní nás agent. Nijaké šnúry na sušenie bielizne. Nijaké koše na papier. Nijaké fajčenie. Nijaké podložky alebo obrúsky pod taniere. Nijaké vankúšiky a drobnôstky, nijaký nábytok balený naplocho…

Ten chlap je chorý, rozhorčí sa Simon. Akým právom to od nás žiada?

Trvalo niekoľko týždňov, kým zmontoval nábytok z Ikey v našom súčasnom byte, preto je naň pyšný ako sochár na umelecké dielo, ktoré vlastnoručne vyrezal z dreva.

Varoval som vás, že to má háčik, pokrčí plecami agent.

Zakloním hlavu a pozriem na strop. Keď už hovoríme o svetlách, ako ich rozsvietime?

Nijako, odvetí agent. Urobia to za vás ultrazvukové senzory pohybu. Sú spojené s detektorom, ktorý upraví úroveň osvetlenia podľa toho, aká tma je vonku. Rovnaká technológia rozsvieti reflektory vášho auta počas nočnej jazdy. Potom si pomocou aplikácie už iba vyberiete náladu – produktívnu, pokojnú, hravú a podobne. V zime dokonca pridá ultrafialové žiarenie, aby ste nepodľahli depresii. Pracuje na rovnakom princípe ako svetlá určené ľuďom, ktorí trpia sezónnou afektívnou poruchou.

Na Simona to tak hlboko zapôsobí, že už nenamieta proti právu architekta zakázať nájomcom nábytok balený naplocho.

Samozrejme, kúrenie je podlahové, pokračuje agent, keď vycíti náš záujem. Teplo čerpá z vrtu priamo pod domom a všetky okná majú trojité sklo. Tento dom je taký úsporný, že v skutočnosti vracia elektrinu do štátnej rozvodnej siete. Už nikdy nebudete platiť účty za kúrenie.

Simon sa tvári, akoby mu niekto čítal z pornočasopisu. A čo bezpečnosť? spýtam sa útočne.

Všetko ovláda jeden systém, vysvetlí mi agent. Nevidieť ho, ale vo vonkajšej stene je zabudované poplašné zariadenie proti vlámaniu. Všetky miestnosti sú vybavené senzormi – tými istými, ktoré zažíhajú svetlá. Systém je inteligentný. Zapamätá si vaše meno a každodenné zvyklosti, ale v prípade cudzieho človeka si vždy u vás overí, či má oprávnenie na vstup do domu.

Em! zavolá na mňa Simon. Túto kuchyňu jednoducho musíš vidieť!

Zatúlal sa do vedľajšej miestnosti, do tej s kamenným stolom. Najprv nechápem, podľa čoho zistil, že je to kuchyňa. Pozdĺž celej steny vedie kamenný pult. Na jednom konci si všimnem niečo, čo pripomína vodovodný kohútik – úzku oceľovú rúrku prečnievajúcu cez okraj dosky. Malá priehlbina pod ňou vyzerá ako drez. Na druhom konci sú štyri malé otvory zoradené vedľa seba. Agent mávne nad jedným rukou a z otvoru vyšľahne syčiaci plameň.

Ta-dá, zvolá víťazoslávne. Sporák. Ale architekt pred kuchyňou uprednostňuje označenie jedáleň. Uškrnie sa, aby nám ukázal, že to považuje za hlúpe.

Prizriem sa im pozornejšie a medzi nástennými panelmi si všimnem tenké ryhy. Jednu stlačím a kameň sa otvorí – nie so šťuknutím, ale s ťahavým pneumatickým vzdychnutím. Za ním sa objaví maličká kuchynská skrinka.

Teraz vám ukážem poschodie, oznámi agent.

Schodisko tvorí rad kamenných dosiek osadených rovno do steny. Pravdaže, pre deti nie je bezpečné, varuje nás agent, keď nás vedie hore. Dávajte si pozor, kam stúpate.

Budem hádať, ozve sa Simon. Zábradlie a bezpečnostné zábrany sú tiež na zozname zakázaných vecí, však?

Takisto domáce zvieratá, dodáva agent.

Spálňa je zariadená rovnako úsporne ako zvyšok domu. Posteľ je zabudovaná do steny – sokel zo svetlého kameňa so zvinutým japonským matracom – a kúpeľňa nie je samostatná, ale jednoducho oddelená ďalšou priečkou. Prázdnota prízemia na mňa pôsobila dramaticky a sterilne, no tu hore mi pripadá pokojná, takmer útulná.

Vyzerá ako luxusná väzenská cela, prehodí Simon.

Ako som už povedal, tento dom nie je každému po chuti, súhlasí s ním agent. Ale pre správneho človeka…

Simon stlačí stenu vedľa postele a otvorí sa ďalší panel. Za ním sa ukrýva šatník, do ktorého sa zmestí sotva desať súprav oblečenia.

Jedno z pravidiel znie: Nikdy nenechávajte nič ležať na zemi, upozorní nás agent. Všetko musíte hneď upratať.

Simon sa zamračí. Ako by majiteľ zistil, že som ho porušil? V zmluve sú zakotvené pravidelné kontroly a v prípade porušenia niektorého pravidla upratovačka musí o tom informovať správcovskú agentúru.

V nijakom prípade, rozčúli sa Simon. Mal by som pocit, že som sa vrátil do školy. Nechcem, aby ma niekto vyhrešil, keď nezdvihnem zo zeme špinavú košeľu.

Vtom si niečo uvedomím. Odkedy som vošla do tohto domu, nezažila som ani jeden záblesk minulosti alebo záchvat paniky. Je taký izolovaný od vonkajšieho sveta, taký chránený, že sa cítim celkom v bezpečí. Spomeniem si na vety z môjho obľúbeného filmu. To ticho a tá nádhera. Tam sa ti nemôže prihodiť nič zlé.

Uznávam, že je úžasný, pokračuje Simon. Keby nebolo tých nezmyselných pravidiel, pravdepodobne by sme oň prejavili záujem. Ale sme neporiadni. Emmina strana spálne vyzerá ako po výbuchu bomby vo filme Francúzska spojka.

V tom prípade chápem, že ho nechcete, prikývne agent. Mne sa páči, vyhlásim impulzívne.

Naozaj? žasne Simon.

Je iný, ale… svojím spôsobom je to pochopiteľné, nemyslíš? Keby si si niekde postavil takýto neuveriteľný dom, určite by si chcel, aby v ňom bývali čistotní ľudia. Prečo by si to inak robil? Je fantastický. Ešte nikdy som podobný nevidela, dokonca ani v časopisoch. Mohli by sme po sebe upratovať, ak je to cena, ktorú treba zaplatiť za takéto bývanie, nie?

Tak fajn, súhlasí nepresvedčivo Simon. Aj tebe sa páči? nalieham naňho.

Ak vyhovuje tebe, tak aj mne, vyhlási.

To mi nestačí, namietnem. Naozaj sa ti páči? Bude to veľká zmena. Pôjdeme do toho, iba ak to naozaj chceš.

Agent nás pobavene pozoruje a čaká, ako táto malá diskusia dopadne. Ale tak je to s nami vždy. Dostanem nápad, Simon o ňom porozmýšľa a nakoniec súhlasí.

Máš pravdu, Em, uzná zamyslene Simon. Tento dom je oveľa lepší ako ktorýkoľvek z tých, ktoré by sme mohli získať. A ak chceme začať nový život, nuž, tu sa nám to podarí oveľa skôr, než keby sme sa jednoducho nasťahovali do ďalšieho štandardného dvojizbového bytu, však?

Obráti sa k agentovi. Tak to by sme mali. A čo ďalej? Viete, zaváha agent, teraz vás čaká ťažšia úloha.