Thomas Melle

DIE WELT IM RÜCKEN

Copyright © 2016 by Rowohlt Berlin Verlag GmbH, Berlin

Translation © 2017 by Svetlana Žuchová

Jacket design © 2017 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5577-7

PROLÓG

1

Chcem vám porozprávať o jednej strate. Ide o knižnicu, ktorá už neexistuje. Stratil som ju.

Téma sa vynorila pri jedle, čo usporiadali na moju počesť, keďže som slávil drobný úspech. Účasť na oslave mi bola nepríjemná, nechcel som však ostatným kaziť radosť. Nakoniec to bolo vydarené podujatie.

Vedľa mňa sedela Henrieta, ktorá sa v skutočnosti volá oveľa krajšie. Už dlhšie som mal pre ňu slabosť. Boli sme zahĺbení v takmer dôvernom rozhovore, predpokladal som však, že dôvodom tejto dôvernosti bola skôr jej opatrná rozvaha ako naozajstná blízkosť. Rozprávali sme sa, tak ako už niekoľkokrát predtým, o literatúre a namiesto toho, aby som sa ukazoval z tej najlepšej, a teda i trochu falošnej stránky, priznal som sa jej, že už nemám nijakú knižnicu.

Jednoducho som podľahol náhlemu impulzu. Už nejaký čas som so svojim stratami a nedostatkami narábal otvorenejšie ako predtým, hoci na podobné priznania som ešte stále musel vynakladať námahu a hanbil som sa za ne. Odhaliť vlastnú katastrofu je vždy trochu dotieravé, zatajiť ju je však ešte čudnejšie, najmä ak sme sa tak či onak už zmienili o jej dôsledkoch. Hostiteľ Bertram ma začul z opačnej strany stola a dali sme sa do reči o tom, ako knižnica v priebehu života pomaly, ale isto narastá, a potom všeobecne o hromadení vecí a materiálu, na ktorom niektorí ľudia postupne zakladajú nemalú časť svojej identity. Zhodli sme sa, že takáto strata musí byť neznesiteľná. Napokon náš rozhovor ustal a ja som sa opäť obrátil na Henrietu, ktorej som ešte musel objasniť, ako som vlastne o knižnicu prišiel. Inak som riskoval, že sa v našom rozhovore objaví nápadná diera. Akoby náhodou a nezvyčajne potichu, hoci i jej reč bola tichá, ledva som jej rozumel a navyše sedela po mojej ľavej strane, teda tej, na ktorej ma trápil tinitus, som sa jej priznal, že mám bipolárnu poruchu. Odhadujem, že to aj tak tušila. Prinajmenšom čosi vedela. Každý čosi vedel.

V angličtine existuje známa fráza the elephant in the room. Označuje istý očividný problém, ktorý si nikto nevšíma. V izbe teda stojí slon, nedá sa prehliadnuť, a predsa sa o ňom nikto ani nezmieni. Slon môže byť trápny alebo je jeho prítomnosť celkom samozrejmá, možno si všetci myslia, že sa určite o chvíľu vytratí, aj keď sa kvôli nemu musia krčiť pri stene. Moja porucha je taký slon. Porcelán (aby sme rovno spomenuli aj druhý obraz so slonom), ktorý podupal, ešte praská pod nohami. Čo to však táram o porceláne. Ležím tam ja sám.

Kedysi som bol zberateľom. Prahol som po kultúre a v priebehu desaťročí som si vybudoval impozantnú knižnicu, ktorú som s veľkou láskou k detailu stále dopĺňal a rozširoval. Tie knihy mi ležali na srdci a miloval som pocit, že mám za chrbtom všetkých spisovateľov, čo ma kedysi formovali a nadchýnali, ako aj kolegov, ktorých nové diela mi pripomínali, ako ubieha čas a veci sa menia. Nečítal som ich všetky, ale všetky som ich potreboval a kedykoľvek som v nich mohol čokoľvek nájsť, hocikedy som sa mohol do ktorejkoľvek z tých kníh začítať, do niektorých znovu, do iných prvýkrát. Okrem toho som mal nemalú zbierku hudby, klasiku, indie, elektro. Táto zbierka a knižnica aj u mňa čoraz viac tvorili súčasti osobnosti. Je zvláštne premietať svoje ja do okolitých vecí. Ešte čudnejšie však je tieto veci nevdojak prehýriť.

V roku dvetisícšesť som väčšinu svojich kníh, predovšetkým klasikov, predal. Zrazu sa mi, opantanému mániou, kedysi milované knihy zdali bremenom, ktorého sa musím čím skôr zbaviť. V roku dvetisícsedem som v depresii túto stratu trpko oľutoval. Zberateľ vyhodil predmety svojej vášne z okna a už sa to nedalo zvrátiť. Tri roky som vydržal so znivočenými zvyškami, potom sa ma opäť zmocnila mánia a v roku dvetisícdesať som rozpredal väčšinu okyptenej knižnice. Okrem toho aj všetky cédečká a platne, ktoré boli obchodníci ešte ochotní odkúpiť. Zvyšok som vyhodil spolu s veľkou časťou svojho šatníka. V roku dvetisícjedenásť som sa opäť prebral z bláznivého opojenia a ohromilo ma, ako som stratil a prehajdákal to, čo som kedysi zo srdca miloval.

Ešte aj dnes mi tie knihy chýbajú. Zväčša si nahováram, že ani duševne zdravý človek by neurobil najhoršie, keby svoju knižnicu trochu pretriedil (hovoríme však o pretriedení!). Inokedy si navrávam, že všetko to archivovanie a hromadenie by ma jedného dňa tak či tak prestali baviť a začal by som holdovať príjemnému novému minimalizmu: biele steny, jedna pohovka, jeden stôl a na ňom sviečka z dielne Gerharda Richtera. Nič viac. Tie rozhodnutia však povstali z choroby. Nevyplývali zo slobodnej voľby a prázdne steny a ozveny v byte sa mi dodnes vysmievajú, a ak si nekladiem servítku pred ústa, ilustrujú neúspech jedného života.

Henrieta nevedela, čo na to povedať. Dívala sa na mňa, prikyvovala a potom odvetila, že sama také stavy pozná, hoci sa nesnaží ani v najmenšom porovnávať svoje rozpoloženie s mojím. Ešte chvíľu sme sa zhovárali o týchto poryvoch, týchto tlakových výšach a tlakových nížach duševného života. Dôsledky tejto choroby na svoj život som však nedokázal a ani nechcel opisovať. Nezmienil som sa ani o jednej z ďalších ničivých podrobností. Spomienka na knižnicu musela na začiatok stačiť. Na našom rozhovore nebolo nič trápne, dôvera medzi nami bola citeľná, rovnako však i postupne rastúci odstup. Choroba, o ktorej už nemohlo byť pochýb, nás teraz ešte viditeľnejšie rozdeľovala, a predsa som neľutoval, že som jej to prezradil. O tri či štyri týždne sme sa do seba zamilovali. Nezačali sme však spolu chodiť. Moja porucha jej naháňala strach rovnako ako mne jej urodzené a napriek všetkému svetobežníctvu takmer úzkoprsé príbuzenstvo. Po týždni, ktorý sme prežili ako vo sne, sme vedeli, že v skutočnom svete pre nás niet miesta, hoci sme sa o to napriek všetkým vlastným aj cudzím námietkam ešte niekoľko mesiacov zaťato pokúšali. Zveril som sa jej už len s niekoľkými podrobnosťami svojho príbehu, hoci práve jej by som mal i mohol vyrozprávať všetko. V tejto knihe ide práve o takéto paradoxy – a lásku, ktorá sa okamžite skončila.

2

Vyspal som sa s Madonnou a chvíľu som sa cítil dobre. Madonna bola ešte stále vo výbornej forme, čo ma však vôbec neprekvapovalo. Videli sme predsa, ako v roku dvetisícšesť prepadla fitnesu a vo videoklipe Hung Up z nej tiekol pot, samé drepy a sklápačky, čoraz náročnejšie, čoraz extrémnejšie, ako gumový panák s vyrysovanými krivkami, ktorého telo formuje pevná vôľa a ktorý tak nakope pominuteľnosť do rôsolovitého zadku. A teraz práve ja žnem úrodu tejto snahy, konečne ma odmení ovocím námahy, ktorú v pote tváre podstupovala. Práve ja, ktorý som v posledných mesiacoch sám viditeľne pochudol a tento proces som viac či menej podrobne zdokumentoval na blogu, čo som denne rušil a znova zakladal. Takže už bolo načase a ja som si ju s úplnou samozrejmosťou užíval. Prečo by ma to malo prekvapovať? Veď o mne celý život spievala.

Rovnako ako Björk. Tá mi však už začínala ísť poriadne na nervy. Stratene sa potulovala po kaviarňach a baroch v okolí a tými svojimi lámanými elfími popevkami sa pokúšala priviesť moje srdce k rozumu. Či nebola práve ona odjakživa mojou skutočnou popovou láskou? Prečo teda zrazu Madonna? Tak mi to aspoň neprestajne vyhadzovala na oči. Na rozdiel od Madonny však Björk na sebe dôsledne nepracovala, nehľadala nové sebavyjadrenia a nové kostýmy. Björk si zrejme myslela, že keď si nasadí tie svoje okuliare z Dancer in the Dark a predvedie ten svoj rozgajdaný, spustnutý zjav vzbudzujúci súcit, dokáže spakruky prebudiť moju dávnu lásku. Obšmietala sa okolo mňa v zasmradnutých kaviarňach s lístím vo vlasoch, čosi nezrozumiteľne mrmlala a potom bez slova zmizla. Podobne ako Courtney.

Na vlastný styk s Madonnou si veľmi nepamätám. Zrejme nebol ani zvlášť divoký, ani osobitne nudný. Madonna totiž nie je nijaká sexbomba, tak ako ňou nebol ani Elvis, o ktorom, ako je známe, istá milenka povedala, že sa jej v posteli zdal ako malé bezmocné bábätko, čo sa načahuje za matkiným prsníkom. Madonna mala podobné incestné sklony a ešte stále vo mne videla svojho syna, padnutého Ježiša, ktorému chcela vyfajčiť: I’m down on my knees, I’m gonna take you there. A tak mal sex chuť zakázaného ovocia a mne toto kacírstvo ani v najmenšom neprekážalo. Čoskoro som spoznal aj starenu podo mnou, telo mala na dotyk predsa len mäkšie a rôsolovitejšie, odhodila všetky masky a častý smiech jej do kože vyryl metličky. Odhodila všetky masky, to áno, okrem tohto vlčieho úškrnu, ktorý na mňa vrhla už v tom odraze vo výklade kníhkupectva. Madonna odhalila svoje dlhé zuby. Dívali sme sa na knihy vo výklade a naše pohľady sa stretli. Ja som ju poznal, ona sa pousmiala a bez akýkoľvek ďalších znamení sme sa ponáhľali smerom k môjmu rozbombardovanému bytu. Mokrý asfalt bol pod našimi nohami ako tmavé zrkadlo. Jednoducho ma nasledovala. Pamätám si ešte, že som sa zo začiatku čudoval, v akej dobrej forme je, takmer ako na aktoch z konca sedemdesiatych rokov. Zároveň sa však musím priznať, že sa mi jej prsia čoskoro zdali oveľa skromnejšie, ako by si človek myslel, teda ako to médiá, ba ona sama, predstierajú. Treba ubrať prinajmenšom dve veľkosti, potom by to približne sedelo. Kto som však ja, aby som čosi také posudzoval, hoci Madonna bola zo mňa takpovediac celá vedľa? Ba skôr, kto som ja, aby som ju sklamal? Obaja sme na túto chvíľu čakali celé desaťročia. Odpustil som si teda ďalšie špekulácie a súdy a dal som jej všetko, čo si vzala. V nasledujúce ráno zmizla a, ako sa patrí, nenechala mi telefónne číslo. Celá Madonna. Nič iné by som od nej nečakal.

To, že sa všade vyrojili nejaké celebrity, nebola nijaká novinka. Vždy to vyzeralo rovnako. Ledva som si opäť uvedomil svoje neopísateľné postavenie, sotva som opäť začal vysielať tie správne signály, obstúpili ma ako hviezdy svoju čiernu dieru. Kým som si to rozdal s Madonnou, obšmietal sa okolo mňa MCA, starý dobrý a medzičasom, nanešťastie, mŕtvy MCA z Beasty Boys, len aby sa presvedčil, čo v tento bohom zabudnutý večer robím. Na rozdiel od Wernera Herzoga, ktorého som sa nedokázal nikdy a nikde striasť, bol MCA čistá, nevinná duša. Zdvihnutým palcom mi naznačil, že je všetko v najlepšom poriadku, takže sme sa mohli s Madonnou s čistým svedomím do toho pustiť. MCA bol sám stelesneným svedomím popu, a ak niečo odsúhlasil, muselo to byť morálne aj politicky korektné a transky si mohli pred podnikmi šuškať, koľko chceli, rovnako ako mladí Turci, ktorí po nich pokukovali a nie práve najslušnejšie pokrikovali. Nech si svoje opovrhovanie nechajú pre seba, nás dvoch sa to netýkalo. Hoci, ktovie. Veď pred niekoľkými týždňami som tým istým transkám pomohol, keď som ich vlastným telom chránil pred agresívnymi rapermi utrhnutými z reťazí a nakoniec, keď sa predsa len strhla bitka, som zavolal políciu. Ja a políciu! Úplná fraška. Turci však chápali môj postoj a neskrivili mi ani vlások na hlave. Koniec koncov, vyrastal som s nimi. A také niečo si človek zapamätá. Ja, ale predovšetkým oni. A transky ma vďačne objímali.

Madonna zmizla, bola preč a nič sa nedialo. V tom čase to tak bývalo. Zažil som niečo, čo by za normálnych okolností vzbudilo nemalý rozruch, teraz sa však nijaký škandál nekonal, bez ohľadu na to, či ma odvádzali v putách, alebo ma balila Madonna. Veď som sa s tým ani nikomu nechválil, maximálne tak až o niekoľko týždňov, namol ožratý z whisky, v ďalšej z mnohých cudzích postelí. Zážitky boli intenzívne, ostávali však bez následkov. Každý deň bol ako znovuzrodenie a musel sa objaviť ešte silnejší, ostrejší vnem, aby sa vedomie uspokojilo. A včerajšok upadol do zabudnutia ako nedávno prehratá vojna.

3

Už len to slovo bipolárna. Je to jeden z pojmov, ktorými sa nahradia iné, lebo vraj opisujú danú skutočnosť presnejšie a znejú menej diskriminujúco. Zakuklené eufemizmy s cieľom zmierniť význam zmenou mena. V konečnom dôsledku je však pôvodný názov maniodepresia, prinajmenšom v mojom prípade, oveľa výstižnejší. Najprv mám mániu, potom depresiu. Jednoduché ako facka. Najprv príde manická fáza, ktorá trvá niekoľko dní alebo týždňov, vo výnimočných prípadoch až rok. Potom nasleduje negatívna symptomatika, depresia, hlboké zúfalstvo, ktoré vystriedajú citová prázdnota a dusná beztvarosť. Aj táto fáza môže trvať v závislosti od človeka pár dní, ale i dva roky, ba niekedy aj dlhšie. Ja patrím medzi tých, ktorí majú na krku ročné intervaly. Či spadnem, alebo vzlietnem, nie je to nakrátko. Potom ma už len tak niečo nezastaví ani pri páde, ani v letku.

Slovo bipolárna má okrem nepopierateľných pozitív, napríklad zahrnutia zmiešaných a miernejších foriem poruchy, aj istý technický podtón, ktorý tlmí skutočný katastrofálny obsah pojmu a premieňa ho na fakt. Pohroma sa mení na user friendly terminus technicus. Je to natoľko mdlé slovo, že mnohí dodnes nevedia, čo vlastne znamená. A to už o niečom svedčí. Vzdelaný občan nevie, čo si má s pojmom bipolárna počať, o prejavoch choroby ani nehovoriac. Takéto záležitosti predstavujú, a nemyslím to ako výčitku, pre väčšinu ľudí ešte stále tajomstvo a veľkú neznámu. Slovo nestojí za veľa, jeho obsah je však otriasajúci. Existujú tí normálni, hoci aj so svojimi neurózami, s fóbiami a vrtochmi, všetci však milí, bez mihnutia oka integrovateľní, kým tam sa hašteria nepochopiteľní šialenci, ktorých nemožno nikam zaradiť, ironizovať ich ani sa z nich vysmievať. To je osud bláznov. Nemožno ich s ničím porovnávať, nijako nesúvisia so životom zvyšku spoločnosti. Chorý je šialenec, a teda sa mu treba vyhýbať, veď je symbolom nezmyselnosti a takéto symboly sú nebezpečné, v neposlednom rade pre pochybný zmysel konštruktu zvaného každodennosť. Chorý, podobne ako terorista, sa vymkol zo spoločenského poriadku a zrútil sa do nepriateľskej priepasti neporozumenia. Najhoršie je, že nerozumie ani sám sebe. Ako sa má teda vysvetliť ostatným? Neostáva mu nič iné, len prijať vlastnú nezrozumiteľnosť a žiť s ňou. Pretože sám už ničomu nerozumie, ani svojmu vnútru, ani okolitému svetu. Medicínske vysvetlenia predstavujú rozumné vedecké modely, ktoré sa snažia nájsť vysvetlenie a pomôcť chorému vyrovnať sa s otrasom, aký prináša strata samého seba: aktivita týchto neurónov vzrástla, preto bola každá záťaž škodlivá. S vlastnou skúsenosťou chorého majú takéto náhradné vysvetlenia spoločné asi toľko ako opis funkcie brzdového systému s reťazovou nehodou.

Človek stojí na mieste nehody s návodom v rukách a pokúša sa v schematických nákresoch spoznať tie časti vrakov, ktoré mu predsa tak názorne ležia pred očami. Nič však nenachádza. Fakty ničia vysvetlenia. S nehodou sa pri konštrukcii nepočítalo.

Najlepšie by bolo, keby sa človek ako duševne chorý v prípade, že danú fázu vôbec prežil, raz navždy odpísal a ďalej sa snažil už len o to, aby to bez veľkých špekulácií a prílišného utápania dotiahol do konca. Aj tak je už takmer všetko stratené. Aktívne a analyticky sa zapodievať svojím ochorením je predsa namáhavé, bolestivé a navyše nebezpečné.

Stal sa zo mňa hrdina klebiet a historiek. Každý niečo vie. Každý už čosi počul a posúva ďalej pravdivé či nepravdivé informácie. Kto o tom ešte náhodou nepočul, toho šeptom uvedieme do obrazu. Nenávratne to presiaklo do mojich kníh. Nie sú o ničom inom, a predsa sa snažia to zatajiť. Tak to však ďalej nejde. Literatúra si musí dať prestávku (pod povrchom, samozrejme, naďalej pôsobí). Musím znovu získať vlastné myšlienky. A keď už príčiny nemožno znázorniť, keď už chýbajú v technických nákresoch, musím ich nechať povstať z presných opisov incidentov.

Príčiny, príčiny, príčiny. Vezmime desiatich terapeutov a budeme mať sto príčin. Zakaždým sa však predpokladá takzvaná vulnerabilita, doslova zraniteľnosť, ktorou sa síce myslí najmä náchylnosť na duševné choroby, no možno ju chápať aj ako istú citovosť, precitlivenú vnímavosť, vďaka ktorej sa každodenný život rýchlo zmení na neprimeranú záťaž. Priveľa vnemov, primnoho pohľadov a človek ustavične zohľadňuje cudziu perspektívu, takže pohľad zvonku je dôležitejší ako vnútorný kompas. Takto zraniteľnému človeku napríklad stačí vojsť do verejného priestoru, do divadla či do baru, postačuje mu ponoriť sa do siete spoločenských vzťahov, ktoré tam vládnu, a už je preťažený. Striehnu naňho mnohé možné nebezpečenstvá. Zo spoločenskej konverzácie sa stávajú padacie dvere, pohľady okolostojacich útočia, útržky rozhovorov dráždia sústredenie, už len to postávanie pre človeka znamená, že je úplne stratený. Ten, kto je takto zraniteľný, sa musí neustále premáhať, ak sa nechce celkom poddať vlastnej sociálnej fóbii. Málo odolný a zmätený z toľkých vnemov sa bude spoločnosti vyhýbať a odvykne si od nej, ak si na ňu vôbec niekedy zvykol. Alebo nemôže ináč a znecitliví sa alkoholom či inými drogami. Začne tak narúšať metabolizmus neurónov, ktorý sa postupne celkom rozvráti. Možno. Azda je práve toto jeden z dôvodov, jedna z príčin.

Uveďme si číslo: šesťdesiat percent ľudí s bipolárnou poruchou má anamnézu zneužívania návykovej látky. Je porucha príčinou závislosti, závislosť príčinou poruchy alebo sa ovplyvňujú navzájom? Nedá sa to presne určiť. Ak si na príčiny poriadne posvietime, spriesvitnejú a pôsobia nedôveryhodne. Na jednej strane možno z príčin vystavať model, ktorým možno seba aj okolie upokojiť, hoci aj na základe údajných tráum. Na druhej strane tak vôbec nič nezískame, veď všetko sú to len zjednodušenia, zaklínadlá, vlastne lži. Medicína ako vedná disciplína ešte stále tápa v tme, už celé storočia iba trial and error. Za lieky vďačíme zvyčajne náhodným objavom. Psychológia sa zasekla na logike príčiny a následku. A v konečnom dôsledku nedokážeme vysvetliť ani obyčajné zívanie.

Môžem povedať len to, ako to bolo (dúfam, že už nikdy viac nebude) u mňa. Nakoniec sa nedá zistiť, čo bola príčina, čo dôsledok a čo okolnosť, ktoré s chorobou nesúviseli. Neostáva mi teda nič iné, jedine rozprávať. Iba tak sa dá tomu porozumieť.

1999

1

Niečo sa deje.

Na tom sme sa dokázali zhodnúť, no Lukáš to myslel inak ako ja. Bol však rozumný a formuloval vetu tak všeobecne, že aj ja som mohol s ňou súhlasiť. Niečo sa teda dialo. Ja som mal na mysli so svetom. On mal na mysli so mnou.

Zakotkodákala sliepka. Bol to suvenír v tvare sliepky, ktorou stačilo zatriasť a vydávala plechový zvuk. Andreas držal v ruke plastového vtáka a stále znova a znova ho nechal kotkodákať. Pravdepodobne to bol akýsi bezradný žart, výsmech spúšťačov môjho stihomamu: Tu je signál, znamenie, kotkodákanie, veru tak. Je určené tebe. O nič predsa nejde. Je to len vtip. Zobuď sa.

Mal som za sebou prvú noc svojho šialenstva. Už teraz som si na ňu takmer nepamätal. Nech som bol akokoľvek vyplašený, určite som aspoň chvíľu spal. Istotne som si dal na upokojenie pivo, čo sa v medicíne skutočne chápe ako pokus o samoliečbu. Súdy sa totiž môžu meniť zo dňa na deň. Včera to bol ešte ožratý vagabund, dnes je to pacient, ktorý sa pokúša liečiť.

Ráno okolo mňa priatelia bezradne sedeli pri kuchynskom stole. S niečím takým sa ešte nestretli. Kedysi sa povrávalo o akejsi študentke práva, ktorá sa deň pred skúškami zbláznila a hlásila sa v telefóne ako svoja stará mama.

Také niečo som si, samozrejme, pozorne vypočul, keďže na podobné historky som bol zvlášť citlivý. Teraz sa mal aj zo mňa stať hrdina takéhoto príbehu. Kamaráti tu zatiaľ sedeli a nevedeli, čo povedať. Pokukovali po mne, niektorí v rozpakoch, iní podráždene.

Knut sa v návale emócií ako jediný pokúsil prelomiť kliatbu a bezradnosť. „To predsa všetko vôbec nie je pravda!“ vykríkol do ticha celý červený. Dobrý, takmer bravúrny pokus, akých, nanešťastie, nie je veľa. Ani jeden lekár by si netrúfol niečo také vysloviť, naopak, v rozhovore sa pacientovi nekladie odpor a všetko sa dôrazne opakuje:

„Všetci vás poznajú?“ – „Áno, všetci ma poznajú.“ – „Odkedy?“ – „Od... neviem.“ – „Aha.“ – „Aha.“ – „A počujete hlasy?“ – „Prosím?“ – „Hlasy? Počujete hlasy?“ – „Áno, váš hlas celkom zreteľne.“ – „Tak som to nemyslel. Iné hlasy?“ Áno automaticky znamenalo schizofréniu, nie neznačilo ešte nič. V tomto dotazníku, ktorý pacientove odpovede nikdy nespochybňuje a so všetkým súhlasí, nie ponecháva všetky možnosti otvorené. Takýto postup má určite svoj význam overený skúsenosťami a väčšina paranoikov si, samozrejme, nenechá svoje presvedčenia vyhovoriť. Niekedy si však kladiem otázku, či by predsa len nepomohla poznámka povolaného odborníka, jednoduché popretie bludu, možno akoby náhodou, mimochodom: „Len tak na okraj, to, čo si myslíte, nie je pravda, ale...“

Knut sa o to v každom prípade pokúsil. Lepšie povedané, ten pokus z neho vypadol celkom nevdojak, veď Knut dokázal byť poriadne prchký, akoby sa snažil zo všetkých síl nezahanbiť svoje ryšavé vlasy.

„To všetko predsa vôbec nie je pravda!“

Pamätám si ešte, ako som naňho zízal, ako sa otvoril priezor, v ktorom sa ukázala skutočnosť, normálny svet predvčerajška, relatívne predvídateľný poriadok, ako som ho poznal. Spomínam si, ako som mu na tých pár sekúnd, počas ktorých ostatní zúčastnení mlčali, veril. Ako som mu dokázal veriť. Je možné, že by všetko, čo som si myslel, čo pozostávalo najmä z pocitov, jednoducho nebola pravda? Možno to tak naozaj bolo. Veď moje myšlienky sa skutočne menili z minúty na minútu, nemali nijaké ťažisko, nič ich nekotvilo, nedodávalo im tvar. Čo je však v takom prípade pravda? A čo znamená všetko? Niečo sa predsa muselo stať, inak by sme tu takto nesedeli. A už bol okamih prípadnej jasnozrivosti preč a ja som sa opäť zamotával do siete prepletených predpokladov. Našťastie, len vnútorne, potichu.

Umlčal ma totiž strach. Nielenže som mal pridivoké a nepoznané myšlienky, ktoré som nedokázal formulovať do slov. Navyše mi hrôza a úľak nedovoľovali čo i len otvoriť ústa. Bol som ešte príliš roztrasený, priveľmi vyčerpaný z uplynulého dňa. Otupoval ma strach a nedokázal som rozoznať, kde je hore a kde dole, čo je vnútri a čo vonku. Nechápavo som zízal na kamarátov a potom som zrak opäť sklopil na dosku stola, kde ustrnul. V laku sa matne odrážala sivá obloha. V hlave som mal žeravú kašu. Boli to predsa moji starí kamaráti, dobre známe, dôverné tváre a povahy, a predsa sa všetko zmenilo, vkradla sa medzi nás obrovská cudzosť, nevysloviteľná zátarasa. Znovu sa ozvalo kotkodákanie. Ešte nikdy som nebol taký opustený.

The day the whole world went away. Možno si to predstaviť ako pubertu v zrýchlenom zábere, okamžité prehodnotenie všetkých doterajších hodnôt a názorov, otvorenie očí, ktoré sú okamžite oslepené, stratu nevinnosti. To všetko netrvá roky, ale jediný deň, len niekoľko hodín, takmer iba mihnutie oka. Celý svet je zrazu poskladaný ináč, ako sme doteraz predpokladali. Princípom a zákonitostiam ešte nerozumieme, no bolestivo ich vnímame až do špiku kostí. Nováčik sa potáca, dohaduje, ženie sa a mlčí. Nechápe a zmĺkne. Potom zo vzdoru a strachu vyštekne. Neexistuje nič, na čo bol zvyknutý, všetko je neznáme, človek je sám cudzím telesom vo svete cudzích telies. Vedomie stratilo každý záchytný bod.

„Všetci sa správajú tak čudne,“ vykoktal som.

„Samozrejme, že sa správajú čudne. Veď ty sám sa tak správaš!“

Naozaj? Opäť prchavý okamih možného zvratu, ten záblesk normálnosti, rukoväť zdravého rozumu. Naozaj, správam sa zmätene a čudne, pobehoval som po meste a prihováral sa neznámym ľuďom. Nepochopiteľné, čo sa to deje? Okamžite sa vynára myšlienka: Nie sú predsa neznámi. Poznajú ma. Odkedy?

Nič nepomáhalo a Lukáš ma opäť oslovil: „Niečo sa deje.“ Prikývol som, s tým som mohol súhlasiť. Niečo sa dialo, niečo zásadné, svet sa otriasal v základoch. Tento svet a jeho základy patrili do nemocnice, nie ja, ako naznačovali moji kamaráti. Prehovorili ma, aby sme zatiaľ aspoň vyšli z bytu.

Table of Contents

PROLÓG

1

2

3

1999

1