Karen M. McManus

ONE OF US IS LYING

Copyright © 2017 by Karen M. McManus

First published in the US by Delacorte Press,

an imprint of Random House Children’s Books, a division

of Penguin Random House LLC, New York 2017.

Translation © 2017 by Adriana Sýkorčinová

Jacket design © by Melissa Four, 2017

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5672-9

Venujem Jackovi,

ktorý ma vždy dokáže rozosmiať.

PRVÁ ČASŤ

Ide Simon okolo,

nedívaj sa na neho.

Kto sa naňho kukne,

toho Simon buchne.

Prvá kapitola

BRONWYN

Pondelok 24. septembra, 14.55 hod.

Video s nahrávkou sexu. Obava z neželaného tehotenstva. Dva prípady nevery. A to všetko len za tento týždeň. Ak by niekto poznal strednú školu Bayview High iba z pikoškovej aplikácie z dielne Simona Kellehera, asi by sa divil, že študentom vôbec zostáva čas chodiť na vyučovanie.

„To sú staré správy, Bronwyn,“ ozvalo sa mi za chrbtom.

„Počkaj, čo za novinky sa dočítaš zajtra.“

Došľaka! Neznášam, keď ma niekto prichytí pri čítaní Klebetníka, a už vôbec nie jeho autor. Spustila som ruku s mobilom a zaplesla dvierka na svojej skrinke. „Komu plánuješ zničiť život najbližšie, Simon?“

Vykročila som proti prúdu študentov odchádzajúcich zo školy. Simon sa mi zavesil na päty. „Je to verejnoprospešná služba,“ prehodil ľahostajne. „Doučuješ Reggieho Crawleyho, však? Nezaujíma ťa, že má v izbe kameru?“

Nenamáhala som sa odpovedať; že sa ocitnem čo i len v blízkosti izby chronického huliča Reggieho Crawleyho, bolo pravdepodobné asi ako to, že sa v Simonovi ozve svedomie.

„Sami sú si na vine. Keby neklamali a nepodvádzali, nemal by som o čom písať.“ Simonove chladné modré oči zaregistrovali môj čoraz rýchlejší krok. „Kam sa tak náhliš? Hviezdiť v mimoškolských aktivitách?“

Kiežby! Ako naprotiveň mi práve v tej chvíli na displeji mobilu pípla pripomienka: Stretnutie matematikov, 15. hod., kaviareň Epocha. A po nej esemeska od inej členky tímu: Je tu aj Evan.

Ako inak?! Fešný matematik – nie je to až taký oxymoron, ako by sa mohlo zdať – sa tam objavil len vtedy, keď som ja nemohla prísť.

„Nie celkom,“ odvetila som. Simonovi som sa vždy, a zvlášť v ostatnom čase, snažila poskytnúť čo najmenej informácií. Cez zelené kovové dvere sme vošli na zadné schodisko, čo oddeľovalo starú, ošumelú budovu školy od jej nového krídla, svetlého a vzdušného. Vysoké ceny každoročne vytlačili zo San Diega mnoho dobre situovaných rodín. Sťahovali sa dvadsať kilometrov východnejšie do Bayview a za svoje doláre odvedené na daniach očakávali krajšie školy než staré budovy so stropmi obloženými polystyrénom a podlahami z doškriabaného linolea.

Pred laboratóriom pána Averyho na treťom poschodí som zastala. S prekríženými rukami som sa otočila k Simonovi, ktorý ma stále prenasledoval. „Nečakajú ťa inde?“

„Hej, tu. Som po škole.“ Zastal a čakal na môj odchod. Keď som namiesto toho položila ruku na kľučku, rozrehotal sa. „To nemyslíš vážne! Ty tiež? Čo si spáchala?“

„Bola som nespravodlivo obvinená,“ zamumlala som a prudko som dvere otvorila. Dnu už sedeli traja študenti. Prebehla som po nich pohľadom. Tak túto zostavu by som tu nečakala. Až na jedného.

Nate Macauley sa pohojdával na zadných nohách stoličky. Keď ma zbadal, posmešne prehodil: „Nepomýlila si si dvere? Tu sedia poškoláci, nie študentský parlament.“

Môže to vari niekto vedieť lepšie než Nate? V problémoch lietal od piateho ročníka na základnej, vtedy som s ním asi aj naposledy hovorila. Miestne tamtamy o ňom rozširovali, že je v podmienke za... za niečo. Možno za jazdu pod vplyvom nedovolených látok, možno za ich predaj. Bol ich nepolepšiteľným dodávateľom, ale o tom som mala čisto teoretické vedomosti.

„Ušetrite si tie poznámky,“ prikázal mu pán Avery. Odškrtol si niečo v papieroch a zavrel za Simonom dvere. Na podlahe sa mihotali trojuholníky svetla prenikajúceho dnu cez vysoké oblúkovité okná na zadnej stene. Z ihriska, čo sa nachádzalo za parkoviskom pod oknami, doliehali zvuky futbalového tréningu.

Posadila som sa práve vo chvíli, keď Cooper Clay v dlani pokrkval papier do tvaru bejzbalovej loptičky, zašeptal:

„Bacha, Addy!“ a hodil ju do dievčaťa sediaceho cez uličku. Addy Prentissová zažmurkala a rozpačito sa usmiala. Papierová loptička skončila na zemi.

Ručička na hodinách sa blížila k tretej. Pozorovala som ju s pocitom bezmocnej krivdy. Vôbec by som tu nemala byť. Mala by som sedieť v kaviarni Epocha a nad diferenciálnymi rovnicami nešikovne flirtovať s Evanom Neimanom.

Pán Avery nezvykol klásť otázky a rovno naordinoval pobyt po škole, no možno ešte nie je všetko stratené. Možno sa mi podarí presvedčiť ho, aby zmenil rozhodnutie. Odkašľala som si a prihlásila sa, no len čo som zbadala Natov čoraz širší úsmev, ruku som stiahla. „Pán Avery, ten telefón, čo ste u mňa našli, nie je môj. Neviem, ako sa mi dostal do tašky. Toto je môj telefón,“ zamávala som svojím iPhonom v pásikavom puzdre s melónovým vzorom.

Na hodinu s pánom Averym by si telefón priniesol iba úplný hlupák. Pán Avery telefóny netoleroval a prvých desať minút každej hodiny venoval dôkladnej kontrole tašiek, priam ako šéf letiskovej bezpečnostnej služby, ktorý musí preveriť pasažierov zo zoznamu podozrivých. Ja som si telefón – ako vždy – odložila do skrinky.

„Aj tebe sa to stalo?“ prudko sa ku mne obrátila Addy. Blond vlasy ako z reklamy na šampón jej zavírili okolo pliec. Od jej priateľa ju museli chirurgicky oddeliť, ak tu bola bez neho. „Ani ten, čo sa našiel v mojom batohu, nie je môj.“

„Ani môj,“ pripojil sa Cooper. V jeho južanskom prízvuku to znelo ako mój. S Addy si vymenili prekvapené pohľady. Keďže patrili do rovnakej partie, zadivila som sa, že to je pre nich novinka. Populárni ľudia asi majú lepšie témy na rozhovor než nespravodlivý pobyt po škole.

„Niekto to na nás ušil!“ Simon opretý o lakte sa predklonil a natiahol krk, pripravený nasávať čerstvé klebety. Všetkých si nás premeral, pohľadom napokon spočinul na Natovi. „Z akého dôvodu by niekto nastražil pascu na štyroch bezúhonných študentov, aby museli zostať po škole? Čo by z toho mal? Ale počkať; možno niekomu, kto je po škole neustále, to pripadá ako dobrá zábava.“

Pozrela som na Nata, no nezdalo sa mi to. Narafičiť to na niekoho tak, aby skončil po škole, si vyžaduje námahu, zatiaľ čo na Natovi všetko – od neupravených tmavých vlasov až po ošúchanú koženú bundu – kričalo, či skôr zívalo: Viete, čo ma môžete. Pohľadmi sme sa stretli, no Nate sa neozval, iba sa ešte viac zaklonil na stoličke. Ešte milimeter a prevráti sa.

Cooper sa zamračene vystrel. „Tak počkať! Predpokladal som, že iba došlo k omylu, ale ak sa to isté stalo nám všetkým, potom má niekto veľmi hlúpu predstavu o tom, čo je smiešne. A ja teraz chýbam na bejzbalovom tréningu!“ Vyznelo to, ako by bol prinajmenšom kardiochirurg, ktorému zabránili vykonať životne dôležitú operáciu.

Pán Avery prevrátil oči. „Tie konšpiračné teórie si nechajte pre iného učiteľa, na mňa to neplatí. Pravidlo, že telefóny sa na hodinu nenosia, ste porušili všetci.“ Obzvlášť kyslo pozrel na Simona. Učiteľom bola existencia Klebetníka známa, no veľa toho proti nemu nezmohli. Simon študentov označoval iba iniciálkami a o škole nikdy neuvádzal nič konkrétne. „Teraz počúvajte. Zostanete tu do štvrtej a každý napíše päťstoslovnú úvahu o tom, akú skazu predstavujú moderné technológie pre americké stredné školy. Kto to nespraví, zostane po škole aj zajtra.“

„Na čom máme písať?“ zaujímala sa Addy. „Nie sú tu počítače.“ Do vybavenia väčšiny tried patrili chromebooky, no pán Avery, ktorý vyzeral, že už desať rokov mal byť v dôchodku, mal na to vlastný názor.

Podišiel k Addinej lavici a poklopal po jej žltom poznámkovom bloku. Všetci máme taký. „Objavte čaro písania rukou. Ľudia už zabudli, ako sa to robí.“

Addinu peknú srdiečkovú tvár ovládol zmätok. „Ale ako zistíme, že sme napísali päťsto slov?“

„Počítajte,“ pán Avery na to. Pohľad mu padol na telefón, čo som stále držala v ruke. „A toto mi odovzdajte, slečna Rojasová.“

„Nepripadá vám zvláštne, že mi zabavujete telefón už po druhý raz? Načo by komu boli dva telefóny?“ spýtala som sa. Natovou tvárou preletel úsmev, taký rýchly, že som ho ledva zbadala. „Vážne, pán Avery, niekto si z nás strieľa.“

Snehobiela brada pána Averyho sa podráždene šklbla.

„Ten telefón, slečna Rojasová!“ vystrel ku mne ruku. „Ak sa sem nechcete zajtra vrátiť.“ S povzdychom som mu prístroj vložila do ruky. Pán Avery s nevôľou pozrel na ostatných. „Telefóny, čo som vám vzal, ležia v zásuvke môjho stola. Dostanete ich, keď pôjdete domov.“ Addy s Cooperom sa na seba pobavene pozreli, najskôr preto, že svoje vlastné telefóny mali bezpečne uložené v batohu.

Keď pán Avery odložil môj telefón k ostatným, posadil sa za stôl a otvoril si knihu, nad ktorou nás bude najbližšiu hodinu ignorovať. Vytiahla som si pero a zamyslene klopkala o žltý blok. Naozaj pán Avery verí, že technológie znamenajú skazu školy? Trochu radikálne tvrdenie pre niekoľko zabavených telefónov. Možno je to pasca a v skutočnosti chce, aby sme mu protirečili.

Mrkla som na Nata. Sklonený nad poznámkovým blokom veľkým tlačeným písmom písal dookola tri slová. Počítače sú blbosť.

Asi to iba priveľmi analyzujem.

COOPER

Pondelok 24. septembra, 15.05 hod.

Ruka ma rozbolela už po krátkej chvíli. Je to smutné, ale nespomínam si, kedy som naposledy písal rukou. Navyše mi to pravačkou ani po toľkých rokoch nejde hladko. Odkedy ma otec v druhej triede videl nadhadzovať, trval na tom, aby som sa naučil písať pravou rukou. Tvoja ľavačka je poklad, vravieval. Nevysiľuj si ju zbytočnosťami. Zbytočné bolo v jeho očiach všetko okrem nadhadzovania.

Vtedy ma aj začal prezývať Cooperstown, podľa miesta bejzbalovej siene slávy. Trochu tlaku nemôže osemročnému chalanovi uškodiť, všakže.

Simon strčil ruku do svojho batoha a chvíľu v ňom šmátral. Pootváral všetky zipsy, potom si ho položil na kolená a zízal dnu. „Kde mám tú hlúpu vodu?“

„Zachovajte ticho, pán Kelleher,“ upozornil ho pán Avery, ani len nezdvihol oči od knihy.

„Ja viem, ale... som smädný a nemôžem nájsť fľašu s vodou.“

Pán Avery ukázal na umývadlo vzadu v miestnosti, obložené kadičkami a Petriho miskami. „Choďte sa napiť, ale potichu.“

Simon sa postavil, vzal si jeden z pohárov naukladaných pri umývadle a naplnil ho vodou z kohútika. Vrátil sa na miesto, pohár si položil na lavicu. Zdalo sa, že ho zaujalo Natovo sústredené písanie. „Človeče, teraz vážne,“ štuchol mu nohou do lavice. „Dal si nám tie telefóny do batoha, aby si nás dostal do problémov?“

Tentoraz pán Avery zdvihol hlavu a zamračil sa. „Povedal som potichu, pán Kelleher!“

Nate sa oprel a ruky si založil na prsiach. „Prečo by som to robil?“

Simon nadvihol plecia. „Prečo ľudia niečo robia? Čo tak preto, aby si mal spoločnosť, keď si znovu zavaríš?“

„Ak niekto povie ešte slovo, zostanete po škole aj zajtra,“ varoval nás pán Avery.

Simon ani potom nezatvoril ústa, no prehovoriť už nestihol, pretože pod oknom zaškrípali pneumatiky a ozval sa náraz dvoch áut. Addy vydýchla od úľaku a mňa hodilo o lavicu, ani čo by ma niekto zozadu sotil. Nate, akoby mu to vyrušenie prišlo vhod, stál pri okne ako prvý. „Čo za nemehlá to do seba napália na školskom parkovisku?“ divil sa.

Bronwyn sa pozrela na pána Averyho, akoby si pýtala dovolenie, a keď vstal, aj ona odišla k oknu. Addy ju nasledovala. Napokon som sa zdvihol aj ja – keď som počul, môžem sa aj pozrieť. Oprel som sa o parapet a vyzrel von. Simon sa postavil vedľa mňa a s pohŕdavým smiechom skúmal scénu, čo sa odohrávala pod oknami.

Zakliesnené v pravom uhle tam stáli dve autá, jedno staré červené a jedno nezaujímavo sivé. Mlčky sme sa na ne dívali, až kým si pán Avery zveličene nevzdychol. „Radšej sa zájdem pozrieť, či sa niekto nezranil.“ Prebehol po nás všetkých pohľadom, napokon sa obrátil na Bronwyn, najzodpovednejšiu zo skupinky. „Slečna Rojasová, kým sa vrátim, udržujte tu poriadok.“

„Dobre,“ odvetila Bronwyn a vrhla nervózny pohľad na Nata. Zostali sme pri okne a dívali sa na nehodu, no prv než sa vonku zjavil pán Avery či iný učiteľ, obe autá naštartovali a opustili parkovisko.

„Nudný záver,“ skonštatoval Simon. Vrátil sa k lavici a vzal si pohár. Nesadol si však, ale pobral sa do prednej časti miestnosti a zapozeral sa na plagát s periodickou tabuľkou chemických prvkov. Vyzrel na chodbu, akoby chcel odísť, ale potom sa obrátil a zdvihol smerom k nám svoj pohár. „Ešte niekto chce vodu?“

„Ja,“ ozvala sa Addy, ktorá si práve sadala.

„Naber si ju sama, princezná,“ uškrnul sa Simon. Addy zagúľala očami a zostala sedieť. Simon sa oprel o stôl pána Averyho. „Si predsa princezná, či nie? Len čo si teraz počneš? Absolventská slávnosť sa skončila a do štvrtáckeho plesu je ešte ďaleko.“

Addy mlčky pozrela na mňa. Neprekvapilo ma to. Keď šlo o mojich priateľov, Simonove myšlienkove pochody zvyčajne neviedli k ničomu dobrému. Správal sa, akože mu nezáleží na tom, či je populárny, ale keď ho vlani na jar na tretiackom plese zvolili medzi študentov dvoranov, chodil namyslene ako páv. Dodnes si nie som istý, ako sa mu to podarilo, ak si len nekupoval hlasy výmenou za tajné klebety.

Minulý týždeň som ho však na absolventskej slávnosti medzi zvolenými dvoranmi nevidel. Ja som sa stal kráľom, takže som zrejme ďalší v poradí na jeho zozname ľudí, ktorým sa chystá znepríjemniť život.

„O čo ti ide, Simon?“ spýtal som sa a sadol si vedľa Addy. Nespájalo ma s ňou obzvlášť blízke priateľstvo, ale cítil som potrebu zastať sa jej. Od prvého ročníka na strednej chodila s mojím najlepším priateľom a bola milá. A určite nebola typ, ktorý sa vie postaviť zádrapčivému chalanovi ako Simon.

„Ona je princezná, ty športovec,“ pokračoval Simon. „Ty si hlavička,“ kývol bradou na Bronwyn, „a ty gauner,“ skončil pri Natovi. „Typické postavičky z tínedžerských filmov.“

„A akú úlohu hráš ty?“ vyzvedala Bronwyn. Dosiaľ postávala pri okne, no teraz sa vrátila do svojej lavice a posadila sa na ňu. Prekrížila si nohy, tmavé vlasy stiahnuté do gumičky si prehodila cez plece. Tento rok jej akosi pribudlo na pôvabe. Žeby nové okuliare? Dlhšie vlasy? Na tom jej vzhľade bifľošky bolo zrazu aj niečo sexi.

„Ja som vševediaci rozprávač,“ vyhlásil Simon. Bronwyn za čiernymi okuliarmi vytiahla obočie. „V tínedžerských filmoch nik taký nie je.“

„Och, Bronwyn,“ Simon zažmurkal a na dlhý dúšok vypil pohár, „v skutočnom živote však sú!“

Vyznelo to ako hrozba, až mi napadlo, či na Bronwyn v tej svojej stupídnej apke niečo nechystá. Osobne som ju nenávidel. Objavili sa v nej už takmer všetci moji priatelia a občas to spôsobilo vážne problémy. Pre niečo, čo tam Simon napísal, sa môj kamoš Luis rozišiel s frajerkou. To, že sa zaplietol s jej sesternicou, síce bola pravda, ale aj tak. Také veci netreba zverejňovať. Akoby nestačilo klebetenie po chodbách.

A ak mám byť úprimný, dosť ma desí, čo by Simon mohol napísať o mne, keby si zmyslel.

Simon zdvihol pohár a zvraštil tvár. „Tá voda je hnusná,“ skonštatoval a pohár pustil na zem. Prevrátil som oči nad tou teatrálnosťou. Aj jeho pád, čo nasledoval, som najprv považoval za súčasť divadielka, lenže zrazu začal Simon chrčať.

Bronwyn si prvá kľakla vedľa neho. „Simon,“ potriasla ho za plece. „Je ti niečo? Čo sa ti stalo? Môžeš hovoriť?“ Jej tón sa zmenil z ustarosteného na vyľakaný, a to už aj vo mne vyvolalo potrebu konať. Predbehol ma však Nate. Pretlačil sa popri mne a čupol si k Bronwyn.

„Pero!“ zvolal. Očami si premeriaval Simonovu červenú tvár. „Nemáš pero?“ Simon divoko prikyvoval a zvieral si krk. Schytil som pero, čo som mal na lavici, a podal ho Natovi. Myslel som si, že ho chce použiť na urgentnú tracheotómiu či niečo podobné. Nate na mňa pozrel, akoby som mal dve hlavy. „Adrenalínové pero,“ vykríkol a vrhol sa prehľadávať Simonov batoh. „Má alergickú reakciu.“

Addy vstala, objala si plecia a mlčky nás sledovala. Bronwyn ku mne otočila rozrušenú tvár. „Idem pohľadať nejakého učiteľa a zavolať 911. Zostaň tu s ním, dobre?“ Zo zásuvky pána Averyho schmatla svoj telefón a vybehla na chodbu.

Kľakol som si k Simonovi. Oči mu vyliezali z jamôk, zo zmodraných pier vychádzali príšerné zvuky. Nate vysypal obsah jeho batoha na zem a preberal sa v knihách, papieroch a oblečení. „Simon, kde máš to pero?“ Roztrhol malé predné vrecko, no vypadli z neho iba dve obyčajné perá a zväzok kľúčov.

Simon však už nedokázal hovoriť. Spotenou dlaňou som ho držal za plece, akoby to mohlo pomôcť. „Neboj sa... Dobre to dopadne... Pomoc je už na ceste.“ Uvedomil som si, ako sa mi reč spomaľuje a hustne ako sirup. Vždy keď som v strese, hovorím s ešte výraznejším prízvukom. Otočil som sa k Natovi. „Si si istý, že sa len niečím nedusí?“ Možno by namiesto poondiateho adrenalínového pera postačil Heimlichov manéver.

Nate si ma nevšímal. Prázdny Simonov batoh odhodil nabok. „Do riti!“ zahrešil a dlaňou tresol o dlážku. „Máš ho niekde pri sebe, Simon? Simon!“ Simon vyvrátil oči. Nate mu prehľadal vrecká, ale našiel iba pokrkvanú papierovú vreckovku.

V diaľke sa ozvalo húkanie sirény. Do triedy vbehol pán Avery s dvoma ďalšími učiteľmi, za nimi Bronwyn s telefónom pri uchu. „Nevieme nájsť jeho adrenalínové pero,“ oznámil im Nate a ukázal na kôpku Simonových vecí.

Pán Avery na okamih s otvorenými ústami civel na Simona, potom sa obrátil ku mne. „Cooper, perá sú v ošetrovni. Mali by byť na viditeľnom mieste. Rýchlo!“

Vybehol som na chodbu. O chvíľu som už rozrážal dvere na zadné schodisko. Schody som bral po troch až po prvé poschodie, preplietol som sa medzi zopár roztrúsenými študentmi a zastal pred ošetrovňou. Dvere boli dokorán, ale vnútri nikoho.

Miestnosť bola malá, horko-ťažko sa v nej dalo pohnúť. Pod oknom stálo vyšetrovacie lôžko, priestor vľavo zaberala veľká sivá skriňa. Moju pozornosť zaujali dve biele skrinky na stene, označené veľkými červenými písmenami. Na jednej stálo Defibrilátor, na druhej Adrenalínové perá. Tú som otvoril.

Prázdna.

Otvoril som druhú skrinku. Ležal tam prístroj s vyobrazením srdca. To iste nie je to, čo hľadám. Vrhol som sa k sivej skrini. Boli v nej škatule s obväzmi a aspirínom, no nič, čo by vyzeralo ako pero.

„Cooper, našli ste ich?“ Do miestnosti vbehla pani Graysonová, jedna z učiteľov, čo sa vrátili do laboratória s pánom Averym a Bronwyn. Dychčala a držala sa za bok.

Ukázal som na prázdnu skrinku. „Mali by byť tam, však? Ale nie sú.“

„Pozrite sa do skrine,“ povedala, hoci balíčky obväzov na zemi svedčili o tom, že som to už urobil. Pripojil sa k nám ďalší učiteľ. Za zvukov blížiacej sa sirény sme spoločne obrátili ošetrovňu hore nohami. Keď sme otvorili aj poslednú zásuvku, pani Graysonová si chrbtom ruky utrela spotené čelo. „Cooper, choďte oznámiť pánu Averymu, že sme nič nenašli. S pánom Contosom budeme hľadať ďalej.“

K laboratóriu som prišiel zároveň s troma zdravotníkmi v tmavomodrej uniforme. Dvaja tlačili dlhé biele nosidlá, tretí im kliesnil cestu pomedzi skupinky zvedavcov tlačiacich sa pri dverách. Počkal som, kým vojdú, a vkĺzol som za nimi. Pán Avery sa skleslo opieral o tabuľu, žltá košeľa sa mu vytiahla z nohavíc. „Tie perá sme nenašli,“ oznámil som mu.

Pán Avery si roztrasenou rukou strapatil riedke biele vlasy a díval sa, ako jeden zo záchranárov dáva Simonovi injekciu a zvyšní dvaja ho ukladajú na nosidlá. „Nech tomu chlapcovi Boh pomáha,“ šepol, viac sám pre seba než mne.

Addy postávala bokom, po lícach sa jej kotúľali slzy. Podišiel som k nej a objal ju okolo pliec. Záchranári vyviezli nosidlá na chodbu. „Mohli by ste ísť s nami?“ požiadal jeden z nich pána Averyho. Ten prikývol a pobral sa za nimi. V laboratóriu zostalo len niekoľko otrasených učiteľov a my štyria, čo sme so Simonom sedeli po škole.

Hoci sa zdalo, že od nášho príchodu prešli už hodiny, v skutočnosti neuplynulo viac než pätnásť minút.

„Už je mimo nebezpečenstva?“ spýtala sa Addy priškrtene. Bronwyn zvierala telefón, akoby sa pomocou neho modlila. Nate stál s rukami v bok a sledoval, ako dnu prúdi čoraz viac učiteľov a študentov.

„Možno sa mýlim, ale mám tušenie, že nie,“ hlesol.

Druhá kapitola

ADDY

Pondelok 24. septembra, 15.25 hod.

Bronwyn, Nate a Cooper potom hovorili s učiteľmi, no ja som to nedokázala. Potrebovala som Jaka. Vybrala som si z tašky telefón, aby som mu napísala, no ruky sa mi priveľmi triasli. Rozhodla som sa zavolať.

„Láska?“ ozval sa prekvapene po druhom zazvonení. S Jakom sme neboli veľmi na telefonovanie. Ani naši priatelia. Keď Jakovi občas niekto zavolal, zo žartu sa spýtal:

„Čo znamená ,prichádzajúci hovor‘?“ Zvyčajne mu volala mama.

„Jake,“ ledva som vytisla a rozrevala sa. Nezosypala som sa iba vďaka tomu, že Cooper ma ešte stále držal okolo pliec. Pre plač som nemohla ani hovoriť. Cooper mi vzal telefón.

„To som ja, Cooper,“ predstavil sa. Prízvuk mal oveľa silnejší než zvyčajne. „Kde si?“ Chvíľu mlčky počúval. „Môžeš nás počkať vonku? Niečo... Niečo sa stalo. Addy je dosť mimo. Nie, jej nič nie je, ale... niečo sa stalo Simonovi Kelleherovi. Odviezla ho záchranka. Nevieme, či sa z toho dostane.“ Cooperov prízvuk spôsoboval, že slová sa mu zlievali ako zmrzlina, ledva som mu rozumela.

Bronwyn sa obrátila na najbližšiu učiteľku, pani Graysonovú. „Máme tu zostať? Potrebujete nás?“

Pani Graysonová si pritískala ruky na krk. „Ach, predpokladám, že nie. Povedali ste záchranárom všetko? Simon... sa napil vody a skolaboval?“ Bronwyn a Cooper prikývli.

„To je veľmi zvláštne. Má alergiu na arašidy, to áno, ale... Určite nič nezjedol?“

Cooper mi vrátil telefón a prehrabol si kratučké pieskové vlasy. „Podľa mňa nie. Vypil pohár vody a spadol na zem.“

„Možno niečo zjedol na obed,“ uvažovala pani Graysonová. „Mohla to byť oneskorená reakcia.“ Poobzerala sa po miestnosti. Zadívala sa na pohár, čo zostal ležať na zemi.

„Asi by sme ho mali odložiť,“ usúdila. Prešla popri Bronwyn k poháru a zodvihla ho. „Pre prípad, že by ho niekto chcel preskúmať.“

„Chcem ísť preč,“ dostala som zo seba. Osušila som si líca mokré od sĺz. V tejto miestnosti už nevydržím ani minútu.

„Nebude prekážať, ak ju odprevadím?“ spýtal sa Cooper. Pani Graysonová prikývla. „Mám sa vrátiť?“

„Nie, netreba, Cooper. Iste sa vám ozvú, ak budú niečo potrebovať. Choďte domov a spamätajte sa. Simon je v dobrých rukách.“ Potom sa naklonila bližšie a mäkko dodala:

„Je mi to veľmi ľúto. Muselo to byť hrozné.“

Dívala sa pritom najmä na Coopera. V škole nebolo učiteľky, čo by odolala jeho typickému americkému šarmu.

Cooper ma držal okolo pliec celú cestu von zo školy. Bolo to milé. Nemala som bratov, ale predstavovala som si, že asi takto by sa o mňa postarali. Jake by nezniesol, ak by ma takto viedol hociktorý iný jeho priateľ, no Cooper bol výnimka. Bol to džentlmen. Prešli sme popri plagátoch pozývajúcich na záverečný tanečný večierok absolventskej slávnosti z minulého týždňa, ktoré nik neodstránil. Cooper otvoril dvere. Za nimi, vďakabohu, stál Jake.

Zrútila som sa mu do náručia a na chvíľu ma premkol pocit, že je všetko v poriadku. Nikdy nezabudnem na deň, keď som ho v prvom ročníku zbadala prvý raz. Nosil strojček a ešte nebol taký vysoký a urastený, ale stačil mi pohľad na jeho jamky v lícach a oči farby letnej oblohy, a bola som si istá. On je ten pravý. To, že vyrástol do krásy, je iba bonus.

Kým mu Cooper potichu vysvetľoval, čo sa stalo, Jake ma hladkal po vlasoch. „Bože, Ads,“ vydýchol, „to je strašné. Odveziem ťa domov.“

Cooper odišiel sám a mne odrazu prišlo ľúto, že som mu tiež nepomohla. Jeho hlas prezrádzal, že ho to vzalo rovnako ako mňa, iba to dokázal lepšie zastierať. Ale Cooper je úžasný, poradí si so všetkým. Jeho priateľka Keely patrí medzi moje najlepšie kamarátky. Vždy presne vie, čo treba robiť. Určite Cooperovi pomôže oveľa lepšie než ja.

Klesla som na sedadlo Jakovho auta. Jake šoféroval rýchlo, mesto ubiehajúce za oknom sa mi rozmazávalo pred očami. Zo školy k nám domov to bolo len pol druha kilometra. V duchu som sa pripravovala na reakciu svojej matky, iste sa už dopočula, čo sa stalo. Jej komunikačné kanály mi boli záhadou, ale nikdy nezlyhali. Ani teraz som sa nemýlila. Keď Jake zabočil na príjazdovú cestu k nášmu domu, už stála na verande. Jej náladu som hneď odhadla, hoci pre botox jej tvár už dávno stratila schopnosť prejavovať emócie.

Počkala som na Jaka, aby mi otvoril dvere. Len čo som vystúpila, vtúlila som sa mu, ako obyčajne, pod rameno. Moja staršia sestra Ashton rada vtipkuje, že som ako tie kôrovce, ktoré by zahynuli, keby neboli prisaté na svojho hostiteľa. Nezdalo sa mi to až také vtipné.

„Adelaide!“ starostila sa matka afektovane. Keď sme s Jakom vystúpili po schodoch na verandu, vystrela ku mne ruku a pohladila ma po ramene. „Porozprávaj mi, čo sa stalo.“ Nemala som na to najmenšiu chuť, najmä keď spoza dverí vykúkal mamin priateľ a zvedavosť vydával za obavy o mňa. Justin bol od matky mladší o dvanásť rokov, o päť rokov mladší od jej druhého manžela a o pätnásť od môjho otca. Ak bude takto pokračovať, nabudúce bude chodiť s Jakom.

„Už mi je dobre,“ zamumlala som a prešmykla sa popri nich dnu. „Nič mi nie je.“

„Dobrý, pani Callowayová,“ pozdravil Jake. Mama používala priezvisko svojho druhého manžela, nie môjho otca.

„Zavediem Addy do jej izby. Stalo sa niečo hrozné. Porozprávam vám o tom, keď sa trochu upokojí.“ Vždy ma prekvapovalo, že Jake sa s matkou rozpráva, akoby boli rovesníci. A ona ho nechá. Jej sa to priam páči!

„Isteže,“ usmiala sa strojene.

Matka si myslí, že Jake je pre mňa príliš dobrá partia. Tvrdí, že v druhom ročníku úžasne opeknel, kým ja som sa nezmenila. Keď sme boli malé, aj s Ashton nás prihlasovala do súťaží krásy. Obe sme sa vždy umiestnili rovnako – ako druhá vicemiss. Princezná absolventskej slávnosti, nie kráľovná. Nie zlý výsledok, ale ani dosť dobrý na to, aby som si našla a aj udržala muža, ktorý sa má o mňa starať celý život.

Neviem, či sme si to vytýčili za cieľ alebo čo, ale presne to sa od nás očakávalo. Moja matka vo vzťahoch zlyhala. Po dvoch rokoch zlyhávalo aj manželstvo Ashton. Jej muž nedokončil štúdium práva a už sa spolu takmer nevídali. Ženy z rodu Prentissovcov si skrátka nevedia udržať chlapa.

„Prepáč,“ utrúsila som cestou po schodoch. „Dosť ma to tam vzalo. Mal si vidieť Bronwyn a Coopera. A Nata! Panebože, nikdy by som si nepomyslela, že Nate Macauley si dokáže takto poradiť v krízovej situácii. Ja jediná som tam stála ako kôl v plote.“

„Psst, nehovor tak,“ hlesol mi Jake do vlasov. „Nie je to pravda.“

Rezolútnosť, s akou to povedal, svedčila o tom, že Jake vo mne vždy vidí iba to najlepšie. Neviem, čo si počnem, ak sa to niekedy zmení.

Table of Contents

PRVÁ ČASŤ

Prvá kapitola

Druhá kapitola