Stratené svetlo (Ukážka)
Author: Jill Santopolová
Date: 2017-11-13 23:00:00+00:00
Description: Lucy stojí pred nesmierne ťažkým rozhodnutím. Prv než k nemu môže dospieť, musí si premietnuť celý svoj príbeh, vlastne ich príbeh, celkom od začiatku. Lucy a Gabe sa zoznámia v poslednom ročníku na Kolumbijskej univerzite v New Yorku v deň, ktorý sa im navždy vryje do pamäti - 11. septembra...
Publisher: Ikar

Jill Santopolo

THE LIGHT WE LOST

Copyright © 2017 by Jill Santopolo

All rights reserved including the right of reproduction
in whole or in part any form

This edition published by arrangement with G. P. Putnam s Sons,
an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Translation © 2017 by Oľga Kralovičová

Jacket design © 2017 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-5693-4

Venujem New York City

Prológ

Poznáme sa takmer polovicu našich životov.

Videla som ťa usmiateho, sebaistého a blažene šťastného.

Videla som ťa zlomeného, zraneného, bezradného. No nikdy som ťa nevidela takéhoto.

Učil si ma hľadať krásu. V temnote, v skaze, vždy si našiel svetlo.

Neviem, akú krásu nájdem tu, aké svetlo. No pokúsim sa. Urobím to pre teba. Lebo viem, že ty by si to pre mňa urobil.

V našom spoločnom živote bolo toľko krásy. Možno tam by som mala začať.

I.

Niektoré veci vyzerajú, akoby boli svedkami dejín. Vždy som si predstavovala, že drevený stôl, okolo ktorého sme sedávali na Kramerovom shakespearovskom seminári v poslednom ročníku, je rovnako starý ako univerzita, že bol v tej miestnosti od roku 1754, jeho hrany za tie storočia dohladka ošúchali študenti, ako sme my, čo, samozrejme, nemohla byť pravda. Ale tak som si to predstavovala − že študenti tu sedeli cez vojnu za nezávislosť, občiansku vojnu, cez obe svetové vojny, Kóreu, vojnu vo Vietname a v Perzskom zálive.

Je to zvláštne, ale keby si sa ma spýtal, kto ešte tam bol v ten deň s nami, myslím, že by som to nevedela. Kedysi som videla všetky tváre celkom jasne, ale po trinástich rokoch si pamätám iba teba a profesora Kramera. Neviem si spomenúť ani len na meno asistentky, ktorá pribehla do triedy neskoro. Dokonca neskôr ako ty.

Kramer práve dokončil kontrolu dochádzky, keď si otvoril dvere. Usmial si sa na mňa a na chvíľku sa ti na lícach urobili jamky, stiahol si si šiltovku a strčil ju do zadného vrecka.

Tvoje oči sa rýchlo zastavili na prázdnom mieste vedľa mňa a potom si sa tam ocitol aj ty.

„Vy ste...?“ spýtal sa Kramer, keď si si z batoha vyťahoval poznámkový zošit a pero.

„Gabe,“ povedal si. „Gabriel Samson.“

Kramer pozrel do papiera pred sebou. „Po zvyšok semestra sa snažte chodiť načas, pán Samson,“ poznamenal. „Hodina sa začína o deviatej. Vlastne skúste radšej prísť skôr.“

Prikývol si a Kramer začal rozprávať o témach v Iuliovi Caesarovi.

„,Z vrcholu iba klesnúť môžeme,“ čítal. „Aj v nás sa strieda príliv s odlivom. Kto na vlne je, dotýka sa hviezd. Kto omešká ju, ten sa do smrti plahočí iba biednou plytčinou. Na šírom mori sme sa ocitli. Buď zachytíme prúd, kým slúži nám, buď na dno klesneme.‘ Verím, že ste to všetci čítali,“ dodal. „Kto mi vie povedať, čo hovorí Brutus o osude a slobodnej vôli?“

Vždy si budem pamätať tú pasáž, pretože veľa ráz od toho dňa som rozmýšľala, či aj nás na Kramerovom shakespearovskom seminári zviedol dohromady osud. Či je to osud, alebo rozhodnutie, čo nás spájalo celé tie roky. Alebo kombinácia oboch, že sme zachytili prúd.

Po Kramerovej otázke niekoľko ľudí listovalo v texte pred sebou. Ty si si prešiel prstami cez svoje kučery, vzápätí skočili zasa na miesto.

„No,“ začal si a zvyšok triedy spolu so mnou pozrel na teba.

Lenže nestihol si dokončiť.

Do miestnosti vbehla asistentka, ktorej meno si už nepamätám. „Prepáčte, že meškám,“ povedala. „Do jednej z veží Dvojičiek narazilo lietadlo. Bolo to v televízii, práve keď som odchádzala na hodinu.“

Nikto si neuvedomil význam jej slov, ani len ona sama.

„Pilot bol opitý?“ spýtal sa Kramer.

„Neviem,“ odvetila asistentka a sadla si za stôl. „Čakala som, ale moderátori netušili, čo sa deje. Vraj to bolo nejaké vrtuľové lietadlo.“

Keby sa to stalo teraz, všetci by sme mali telefóny plné správ. Šírilo by sa to na Twitteri, Facebooku a cez push správy z New York Times. Vtedy komunikácia nebola taká blesková a Shakespeare nezniesol vyrušenie. Všetci sme na to prestali myslieť a Kramer ďalej rozprával o Caesarovi. Keď som si písala poznámky, sledovala som, ako prstami pravej ruky podvedome prechádzaš po drevenom povrchu stola. Načmárala som si obrázok tvojho palca so zubatým nechtom a potrhanou kožtičkou. Stále mám niekde ten zošit − v škatuli plnej poznámok z klasickej literatúry a úvodu k spoločenským vedám. Určite je tam.

II.

Nikdy nezabudnem, čo sme povedali, keď sme vyšli z budovy filozofickej fakulty, aj keď to nebolo nič výnimočné. Ten rozhovor sa mi vryl do pamäti ako súčasť toho dňa. Schádzali sme po schodoch spolu. Vlastne ani nie spolu, skôr vedľa seba. Vzduch bol čistý, obloha modrá... a všetko sa zmenilo. Ibaže ešte sme to nevedeli.

Ľudia okolo nás rozprávali jeden cez druhého:

„Dvojičky spadli!“

„Vyučovanie je zrušené!“

„Chcem darovať krv. Viete, kde môžem darovať krv?“ Obrátila som sa k tebe. „Čo sa deje?“

„Bývam vo Východnom kampuse,“ povedal si a ukazoval si k internátu. „Poďme to zistiť. Ty si Lucy, však? Kde bývaš?“

„V Hogane,“ odpovedala som. „Áno, som Lucy.“

„Teší ma, Lucy, ja som Gabriel,“ podal si mi ruku. Uprostred toho všetkého som ju potriasla a pozrela som na teba a ty na mňa. Znovu sa ti urobili jamky. Tvoje modré oči svietili. Vtedy som si po prvý raz pomyslela: Je krásny.

Šli sme do tvojho bytu a pozerali sme televíziu s tvojimi spolubývajúcimi Adamom, Scottom a Justinom. Na obrazovke z budov opakovane vyskakovali telá, očernené kopy trosiek vysielali dymové signály k oblohe a veže padali. Tá skaza nás otupila. Hľadeli sme na obrazovku a neboli sme schopní spojiť tie obrazy so skutočnosťou. Ešte sme celkom nechápali, že sa to deje v našom meste jedenásť kilometrov od miesta, kde sedíme, že sú tam skutoční ľudia. Aspoň ja som to nechápala. Zdalo sa mi, akoby to bolo niekde veľmi ďaleko.

Mobily nám nefungovali. Ty si z internátneho telefónu zavolal mame do Arizony, že si v poriadku. Ja som volala rodičom do Connecticutu. Chceli, aby som prišla domov. Dcéra ich známych vraj pracovala v Svetovom obchodnom centre a ešte sa nikomu neozvala. A čísi bratranec zase mal schôdzku v reštaurácii v Severnej veži.

„Mimo Manhattanu budeš bezpečnejšia,“ presviedčal ma otec. „Čo ak je tam antrax? Alebo nejaká biologická zbraň. Nervový plyn.“

Vysvetlila som mu, že metro nefunguje. Asi ani vlaky.

„Prídem po teba,“ navrhol. „Hneď skočím do auta.“

„Neboj sa, nič sa mi nestane,“ ubezpečovala som ho.

„Som s priateľmi. Sme v poriadku. Neskôr ti zavolám.“ Stále sa mi to zdalo neskutočné.

Keď som dotelefonovala, Scott povedal: „Keby som ja bol teroristická organizácia, hodil by som na nás bombu.“

„Čo ti šibe?“ vyhŕkol Adam. Čakal, že sa mu ozve strýko, ktorý pracoval na newyorskej polícii.

„No vieš, ak o tom rozmýšľaš teoreticky...“ začal Scott, ale ďalej sa nedostal.

„Sklapni,“ zahriakol ho Justin. „Vážne, Scott. Teraz sa to nehodí.“

„Možno by som mala odísť,“ povedala som ti vtedy. Veď som ťa vlastne ani nepoznala. S tvojimi kamarátmi som sa iba teraz zoznámila. „Moje spolubývajúce sa asi obávajú, kde som.“

„Tak im zavolaj,“ navrhol si a znovu si mi podával telefón. „A povedz im, že ideš na strechu internátu Wien. A že tam môžu prísť za tebou, ak chcú.“

„Kamže to idem?“

„So mnou,“ povedal si a zamyslene si prešiel prstami po mojom vrkoči. Bolo to dôverné gesto, ako sa to stáva, keď sa narušia všetky bariéry osobného priestoru. Ako keď si bez pýtania niečo vezmeš z cudzieho taniera. Odrazu som mala pocit, akoby sme boli spojení, akoby tvoja ruka na mojich vlasoch znamenala viac než len mimovoľný pohyb nervóznych prstov.

Myslela som na ten okamih po rokoch, keď som sa rozhodla darovať svoje vlasy, a kaderníčka mi podala vrkoč zabalený v plastovom vrecúšku, ktorý sa zdal ešte tmavší ako zvyčajne. Hoci ty si bol na druhom konci sveta, mala som pocit, akoby som ťa zrádzala, akoby som prestrihla naše spojenie.

No potom, v ten deň, hneď ako si sa dotkol mojich vlasov, si si uvedomil, čo si urobil, a zvesil si ruku. Znovu si sa na mňa usmial, ale tentoraz si mal oči vážne.

Pokrčila som plecami. „Tak dobre.“

Mali sme pocit, akoby sa svet rozpadal na kúsky, akoby sme prechádzali cez rozbité zrkadlo do zničeného priestoru vnútri, kde nič nedávalo zmysel, kde naše zábrany spadli, naše steny sa zbúrali. Na tom mieste nebol dôvod povedať nie.

III.

Výťahom sme sa vyviezli hore na Wien 11 a potom si otvoril okno na konci chodby. „Toto mi ktosi ukázal v druhom ročníku,“ povedal si. „Je odtiaľto neuveriteľný výhľad na New York, aký sa ti v živote sotva naskytne.“

Vyšli sme cez okno na strechu a ja som zhíkla. Z južného konca Manhattanu stúpali kúdoly dymu. Celá obloha zosivela, mesto zahaľoval popol.

„Och bože,“ povedala som. Do očí mi vhŕkli slzy. Predstavila som si, čo tam predtým bolo. Tam, kde predtým stáli veže, som videla iba prázdne miesto. Konečne mi to došlo. „V tých budovách boli ľudia.“

Tvoja ruka našla moju a držala ju.

Stáli sme tam a hľadeli na následky katastrofy a po lícach nám stekali slzy. Neviem, ako dlho sme tam boli. Museli tam byť s nami aj iní ľudia, ale nespomínam si na nich. Iba na teba. A na ten dym. Vypálil sa mi do mozgu.

„Čo bude teraz?“ zašepkala som nakoniec. Keď som to videla, pochopila som, aký mohutný bol ten útok. „Čo bude ďalej?“

Pozrel si na mňa a tvoje oči, ešte vlhké od sĺz, sa na mňa prisali ako magnety, ignorujúc svet naokolo. Chytil si ma okolo pása a ja som sa postavila na špičky, aby sa naše pery spojili. Pritisli sme sa k sebe, akoby nás to chránilo, nech sa deje, čo chce. Akoby som bola v bezpečí, iba ak neodtrhnem pery od tvojich. V tej chvíli, ako si si ma pritúlil, cítila som sa bezpečná, obklopená silou a teplom tvojich rúk. Cítila som pod rukami chvenie tvojich svalov a zaborila som si prsty do tvojich vlasov. Omotal si si môj vrkoč okolo ruky, potiahol si ho a naklonil mi hlavu dozadu. Celkom som zabudla na svet. V tej chvíli si bol iba ty.

Celé roky som pre to mala výčitky. Vyčítala som si, že prvý raz sme sa bozkávali, kým mesto horelo, že som v tej chvíli bola schopná stratiť sa v tebe. Neskôr som sa dozvedela, že sme v tom neboli sami. Ľudia sa mi šeptom priznávali, že v ten deň sa milovali. Že počali dieťa. Že sa zasnúbili. Po prvý raz povedali milujem ťa. Stretnutie so smrťou v ľuďoch podnecuje túžbu žiť. Chceli sme v ten deň žiť a nezazlievam nám to. Už nie.

Keď sme sa od seba odtiahli, aby sme sa nadýchli, oprela som si hlavu o tvoju hruď. Počúvala som tlkot tvojho srdca a jeho pravidelný rytmus ma upokojoval.

Upokojoval aj tlkot môjho srdca teba? Stále ťa upokojuje?

IV.

Vrátili sme sa do tvojej internátnej izby, lebo si mi sľúbil obed. Povedal si, že keď sa najeme, pôjdeš na strechu urobiť zopár fotiek.

„Pre Spectator?“ spýtala som sa.

„Pre noviny? Nie. Pre seba.“

V kuchyni ma zaujala kôpka tvojich čiernobielych fotografií z celého univerzitného areálu. Boli krásne, originálne, zaliate svetlom. Zábery s takým zväčšením, že každodenné predmety vyzerali ako moderné umenie.

„Kde si urobil túto?“ spýtala som sa. Po chvíľke som si uvedomila, že je to detail vtáčieho hniezda vystlaného novinami a časopismi a esejou z francúzskej literatúry.

„Och, to bolo neuveriteľné,“ povedal si mi. „Jessica Cho... poznáš ju? Tá, čo spieva v zbore a chodí s Davidom Blumom. Povedala mi o hniezde, ktoré vidí zo svojho okna a do ktorého sa dostala esej nejakého študenta. A tak som sa šiel pozrieť. Musel som visieť z okna, aby som získal ten záber. Jess donútila Dava, aby ma držal za členky, lebo sa bála, že vypadnem. Ale podarilo sa mi to.“

Po tomto príbehu som ťa videla inak. Bol si odvážny, statočný, zanietený pre umenie. Keď na to pozerám spätne, zrejme si chcel vo mne vyvolať práve taký dojem. Snažil si sa na mňa zapôsobiť, ale ja som si to vtedy neuvedomila. Iba som si pomyslela: Páni! Je úžasný. No už aj vtedy a celý čas, čo som ťa poznala, si nachádzal krásu všade. Všímaš si veci, ktoré si iní nevšímajú. To som na tebe vždy obdivovala.

„Toto chceš robiť?“ spýtala som sa vtedy a ukazovala som na fotky.

Pokrútil si hlavou. „To je iba pre zábavu. Mama je výtvarníčka. Mala by si vidieť, čo vie urobiť, tie fantastické obrovské abstraktné diela, ale zarába si na živobytie maľovaním malých pláten arizonských západov slnka pre turistov. Ja nechcem taký život, nechcem tvoriť to, čo sa predáva.“

Oprela som sa o pult a hľadela na ostatné fotografie. Zvetraná kamenná lavička, puknuté žily mramoru, hrdza na kovovom zábradlí. Krása, kde som si ju nikdy nevedela predstaviť. „Aj tvoj otec je umelec?“ spýtala som sa.

Tvár sa ti uzavrela. Akoby sa za tvojimi očami zavreli nejaké dvere. „Nie,“ odvetil si. „Nie je.“

Nechtiac som narazila na citlivé miesto, o ktorom som netušila. Zapamätala som si to − objavovala som tvoje prostredie. Dúfala som, že to bude terén, ktorý dobre spoznám, v ktorom sa budem ľahko orientovať.

Zmĺkol si. Aj ja som bola ticho. V pozadí stále hučala televízia a počula som, ako moderátori rozprávajú o Pentagóne a o lietadle, ktoré sa zrútilo v Pensylvánii. Načisto ma pohltila hrôza. Odložila som tvoje fotografie. Zdalo sa mi zvrátené sústrediť sa v tej chvíli na krásu. Ale keď sa na to pozerám spätne, možno to bolo správne.

„Nehovoril si, že sa naobedujeme?“ spýtala som sa, hoci som nebola hladná a pri pohľade na zábery na televíznej obrazovke mi skrúcalo žalúdok.

Dvere za tvojimi očami sa otvorili. „Povedal som to,“ prikývol si.

Nemal si suroviny na nič iné iba na nachos. A tak som mechanicky krájala paradajky, hrdzavým otváračom na konzervy som otvorila plechovku fazúľ, kým ty si na alumíniovú tácku naukladal tortillové čipsy a nastrúhal si syr do odbitej misky na cereálie.

„A čo ty?“ spýtal si sa, akoby náš rozhovor neodbočil.

„Hm?“ vtisla som vrchnák plechovky do fazule, aby som ho mohla vybrať.

„Si umelkyňa?“

Položila som pliešok na pult. „Nie. Najtvorivejšia vec, ktorú robím, je písanie príbehov pre moje spolubývajúce.“

„O čom?“ spýtal si sa a naklonil si hlavu nabok. Sklopila som pohľad, aby si nevidel, ako sa červenám.

„Je to trápne,“ odpovedala som, „ale sú o miniprasiatku, ktoré sa volá Hamilton a omylom ho prijali na vysokú školu pre zajace.“

Prekvapene si sa zasmial. „Hamilton. Prasiatko. Chápem. To je smiešne.“

„Ďakujem.“ Znovu som pozrela na teba.

„Chceš to robiť aj po promócii?“ zobral si pohár so salsou a búchal si viečkom o kuchynský pult, aby si ho uvoľnil.

Pokrútila som hlavou. „Myslím, že po príbehoch o prasiatku Hamiltonovi nie je veľký dopyt. Uvažovala som, že sa budem venovať reklame, ale teraz sa mi to zdá hlúpe.“

„Prečo hlúpe?“ spýtal si sa a s puknutím si odkrútil viečko.

Pozrela som na televízor. „Má to nejaký zmysel? Reklama? Keby toto bol môj posledný deň na zemi a ja by som strávila celú dospelosť ponúkaním nejakého tovaru... strúhaného syra... alebo nachos..., mala by som pocit, že som prežila svoj život dobre?“

Zahryzol si si do pery. Tvoje oči hovorili: Premýšľam o tom. Dozvedela som sa niečo o tvojom priestore. Možno aj ty si sa niečo dozvedel o mojom. „A kedy človek prežije život dobre?“ spýtal si sa.

„Práve sa na to snažím prísť,“ odvetila som a pritom som sa zamyslela. „Myslím, že by si mal po sebe zanechať nejakú stopu − pozitívnu stopu. Že svet po tebe by mal byť trochu lepší, než aký si ho našiel.“ Stále tomu verím, Gabe. O to som sa snažila celý život − myslím, že aj ty.

Vtom v tvojej tvári niečo rozkvitlo. Nebola som si istá, čo to znamená. Vtedy som ťa ešte dobre nepoznala. No teraz už poznám ten pohľad. Znamená, že sa začínaš na veci dívať inak.

Namočil si lupienok do salsy a podal si mi ho.

„Dáš si?“ spýtal si sa.

Ja som ho zlomila napoly a ty si si strčil zvyšok do úst. Prechádzal si pohľadom po mojej tvári i po celom tele. Cítila som, ako ma skúmaš z rôznych uhlov. Potom si mi prešiel končekmi prstov po líci a znovu sme sa pobozkali. Tentoraz bol tvoj bozk slaný s príchuťou čili papričiek.

Keď som mala päť alebo šesť rokov, kreslila som na stenu vo svojej izbe červenou ceruzkou. Myslím, že som ti o tom nikdy nerozprávala. Skrátka, kreslila som srdiečka, stromy, slniečka, mesiace a obláčiky a vedela som, že robím niečo, čo sa nemá robiť. Cítila som to kdesi v žalúdku. Lenže nemohla som sa tomu ubrániť − veľmi som to chcela urobiť. V mojej izbe bolo všetko ružové a žlté, no moja obľúbená farba bola červená. Chcela som, aby aj moja izba bola červená. Potrebovala som, aby bola červená. Cítila som, že maľovať na stenu je úplne správne a zároveň úplne nesprávne.

Rovnaký pocit som mala v ten deň, keď som sa stretla s tebou. Bozkávať sa uprostred tragédie a smrti sa mi zdalo úplne správne a zároveň úplne nesprávne. No sústredila som sa na tú stránku, ktorá mi pripadala správna, tak ako to robím vždy.

Strčila som ruku do zadného vrecka tvojich džínsov a ty si si strčil svoju do môjho. Pritisli sme sa bližšie k sebe. Potom v tvojej izbe zazvonil telefón, ale ty si ho ignoroval. Nato začal vyzváňať v Scottovej izbe.

O chvíľku Scott prišiel do kuchyne a odkašľal si. Odtiahli sme sa od seba a otočili k nemu. „Hľadá ťa Stephanie, Gabe. Povedal som jej, aby počkala.“

„Stephanie?“ spýtala som sa.

„To nie je dôležité,“ odpovedal si, no práve vtedy Scott vyhŕkol: „Jeho bývalá.“

„Plače,“ dodal Scott.

Bolo vidieť, že váhaš, tvoj pohľad preskakoval zo Scotta na mňa a naspäť. „Povieš jej, že jej o chvíľku zavolám?“ požiadal si ho.

Scott prikývol a odišiel a ty si ma potom chytil za ruku a preplietol si si prsty s mojimi. Naše oči sa stretli ako vtedy na streche, ale nemohla som sa odvrátiť. Srdce mi tĺklo rýchlejšie. „Lucy,“ vyslovil si moje meno túžobne.

„Viem, že je to hlúpe, keď si tu, ale mal by som zistiť, či sa jej niečo nestalo. Chodili sme spolu celý školský rok a rozišli sme sa iba pred mesiacom. A v takýto deň...“

„Chápem,“ prikývla som a napodiv si sa mi páčil ešte viac, lebo hoci si už so Stephanie nechodil, stále ti na nej záležalo. „Aj tak by som mala ísť za svojimi spolubývajúcimi,“ poznamenala som, hoci som nechcela ísť. „Ďakujem za...“ začala som, ale nevedela som, ako tú vetu dokončiť, a potom som zistila, že ani nemôžem.

Stisol si mi prsty. „Ďakujem, že vďaka tebe tento deň znamenal niečo viac,“ povedal si. „Lucy. Luce. Luz je po španielsky svetlo, však?“ Zmĺkol si. Prikývla som. „Ďakujem, že si naplnila tento temný deň svetlom.“

Tými slovami si vyjadril pocit, ktorý som nevedela opísať. „Ty si urobil pre mňa to isté,“ odvetila som. „Ďakujem ti.“

Znova sme sa pobozkali a padlo mi zaťažko odtiahnuť sa od teba. Bolo ťažké odísť.

„Neskôr ti zavolám,“ sľúbil si. „Nájdem si ťa v zozname. Prepáč mi tie nachos.“

„Dávaj na seba pozor,“ povedala som. „Nachos si môžeme dať aj inokedy.“

„To by bolo fajn,“ odpovedal si.

Odišla som a rozmýšľala, či je možné, že v jeden z najhorších dní, aké som zažila, sa našiel aj malý kúsok dobra.

Naozaj si mi o pár hodín zavolal, ale nebol to rozhovor, aký som čakala. Povedal si, že je ti to ľúto, veľmi ľúto, ale dali ste sa so Stephanie znovu dohromady. Jej najstarší brat je vraj nezvestný − pracoval v budove Svetového obchodného centra − a ona ťa potrebuje. Vraj dúfaš, že to chápem, a znovu si mi poďakoval za to, že som priniesla svetlo do takého hrozného popoludnia. Dodal si, ako veľa to pre teba znamenalo, že si ma mal pri sebe. A znovu si sa ospravedlnil.

Nemala som dôvod byť z toho zdrvená, ale cítila som sa tak.

Po zvyšok jesenného semestra sme sa spolu nerozprávali. Vlastne ani na jar. Na Kramerových hodinách som zmenila miesto, aby som nemusela sedieť vedľa teba, ale vždy keď si rozprával, ako nachádzaš krásu v Shakespearovom jazyku a predstavivosti, aj v tých najohavnejších scénach, počúvala som.

„Hľa!“ čítal si nahlas. „Čerstvá tmavohnedá krv tak ako vrúci gejzír vo vetre vyviera z tvojich ružovastých úst.“ Vtedy som nemyslela na nič iné, iba na to, ako sa tvoje pery tisli k mojim.

Snažila som sa zabudnúť na ten deň, ale nedalo sa. Nemohla som zabudnúť na to, čo sa stalo New Yorku, Amerike, ľuďom vo vežiach. Nemohla som zabudnúť na to, čo sa stalo medzi nami. Aj teraz, keď sa ma niekto spýta:

„Bola si v New Yorku, keď padli veže?“ alebo „Kde si bola v ten deň?“, či „Aké to tam bolo?“, prvé, na čo pomyslím, si ty.

Sú okamihy, ktoré ľuďom zmenia smerovanie životov. Pre mnohých z nás, ktorí vtedy žili v New Yorku, bol takým okamihom jedenásty september. Všetko, čo som robila v ten deň, bolo dôležité, vrylo sa mi to do pamäti a zostalo v mojom srdci. Neviem, prečo som v ten deň stretla teba, ale viem, že vďaka tomu navždy zostaneš súčasťou môjho života.

V.

Bol máj a práve sme promovali. Vrátili sme čiapky a plášte, dostali diplomy napísané po latinsky, na ktorých sa skveli naše mená. Vošla som so svojou rodinou − mamou, otcom, bratom Jasonom, starými rodičmi a strýkom – do reštaurácie Le Monde. Posadili nás vedľa inej rodiny, oveľa menšej − tvojej.

Keď sme prechádzali okolo, pozrel si na nás a dotkol si sa mojej ruky. „Lucy! Gratulujem!“

Zachvela som sa. Aj po toľkých mesiacoch tak na mňa zapôsobil tvoj dotyk, no podarilo sa mi zo seba dostať:

„Aj ja tebe.“

„Kam sa chystáš?“ spýtal si sa. „Zostávaš v meste?“

Prikývla som. „Dostala som miesto v novej produkčnej televíznej spoločnosti – budem pripravovať vysielanie pre deti.“

Neubránila som sa úsmevu. Takmer dva mesiace som tajne dúfala, že to miesto dostanem. Na tú prácu som začala myslieť krátko po tom, ako padli veže a keď som priznala, že chcem robiť niečo zmysluplnejšie. Chcela som robiť niečo, čo by pretrvalo viac ako jednu generáciu a malo potenciál zmeniť budúcnosť.

„Vysielanie pre deti?“ povedal si a na perách ti pohrával úsmev. „Ako Alvin a Chipmunkovia? S takými héliovými hlasmi?“

„Nie celkom,“ zasmiala som sa a chcela som ti povedať, že to náš rozhovor ma k tomu doviedol, tá chvíľa, ktorú sme spoločne strávili vtedy v kuchyni. „A čo ty?“

„McKinsey,“ povedal si. „Poradenstvo. Ja nebudem mať chipmunkov.“

To ma prekvapilo. Nečakala som to po našom rozhovore, po tom, čo som počula tvoje analýzy na Kramerových hodinách.

Napriek tomu som povedala: „To je skvelé. Gratulujem. Možno sa v meste niekedy stretneme.“

„To by bolo milé,“ odvetil si. Nato som si šla sadnúť k našim.

„Kto to bol?“ spýtal sa ktosi. Obzrela som sa. Vedľa teba sedelo dievča s dlhými vlasmi farby pšenice takmer do pol chrbta a ruku malo položenú na tvojom stehne. Takmer som si ju ani nevšimla, taká som bola sústredená na teba.

„Jedno dievča od nás zo školy, Stephanie,“ povedal si. Koniec koncov to bola pravda. Ale trochu ma to zabolelo.

Table of Contents

Prológ

I.

II.

III.

IV.

V.