James Swallow

NOMAD

Copyright © 2016 by James Swallow

Translation © 2017 by Peter Tkačenko

Cover design © Nick Stearn

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5681-1

Mame a otcovi,

ktorí nakreslili mapu,

a Mandy,

ktorá mala kompas.

Táto kniha je venovaná pamiatke

Darrena Millsa.

PRVÁ KAPITOLA

DEŇ SA CHÝLIL KU KONCU, ale dusivá horúčava nepoľavovala. Barcelona sa mihala ako prelud, z úzkych uličiek sa k bezoblačnej oblohe tlačil rozpálený vzduch. Pasco si pri chôdzi zrolovaným výtlačkom novín El Periódico mimovoľne vyťukával na seržantských výložkách nezmyselný rytmus. Nevšímal si, že sa mu na širokánsky hrudník lepí košeľa uniformy. Pasco bol syn tohto mesta, jeho štvrtá generácia, a na katalánskom slnku vyrástol. Svedčila o tom aj jeho unavená tvár pripomínajúca vyšúchaný pergamen.

Ani si veľmi nemusel raziť cestu hlúčikmi turistov a miestnych. Väčšinu práce zaňho obstarala uniforma. Svetlomodrá košeľa katalánskej Mossos d’Esquadra a čiapka s červeným prúžkom mu na rušnej ulici vytýčili takmer rovnú cestu vpred. Teraz, keď slnko zapadlo za strechy, sa zo siesty preberali prví pôžitkári a chystali sa hýriť. Pridávali sa k nim bledí Nemci a ešte bledší Briti, ktorí si nestihli vypestovať odolnosť proti horúčave a boli vďační za tienisté terasy v tejto časti Ciutat Vella. Iste sa medzi nich zamiešali aj drobné kriminálne živly – vreckári a príležitostní zlodejíčkovia. Do tohto kúta Ciutat Vella sa ich však vďaka pôsobivej hranatej budove policajnej stanice na ulici Nou de la Rambla zatúlalo len zopár. Na nevábnej budove postavenej z ťažkého bieleho kameňa a modrých zrkadlových skiel sa podpísal modernistický štýl, ktorý v posledných dekádach ovládol mesto.

Pasco prešiel nádvorím policajnej stanice, a keď míňal oproti kráčajúceho Enriqueho, policajti na seba kývli.

Enrique ukázal na noviny. „Nazdar. Dnes si ju vylúštil?“ spýtal sa s úsmevom, pri ktorom odhalil zuby zažltnuté od tabaku.

Pasco hrdo roztvoril noviny. Bol to ich malý rituál, ktorý opakovali raz za týždeň, keď v novinách vychádzala krížovka. Podal ich Enriquemu, aby sa presvedčil, že dôkladnou rukou vyplnil každé políčko.

Mladší policajt sa zamračil, z čoho Pasco vytušil, že jeho kolega krížovku nevylúštil, a to podľa pravidiel ich súťaže znamenalo, že mu Enrique bude musieť kúpiť škatuľku kvalitných cigariek.

„Zrazu ti to nejako ide,“ prehodil Enrique s neskrývanou dávkou podozrievavosti.

Pasco mykol plecom. „To ten horúci vzduch. Lepšie mi z neho zapaľuje.“

Enrique sa zachmúril ešte viac. „Ak ťa prichytím pri podvádzaní, nájdeš si na stole mačacie hovná.“ Porazenecky sa usmial a pokračoval v ceste.

Pasco si odfrkol. Čoskoro, tak o týždeň o dva, až výhrami vyrovná Enriqueho náskok, prezradí mu svoje tajomstvo. Bol to narodeninový darček od vnuka, elektronická hračka, ktorá v sebe skrývala všemožné mená, adresy, dátumy narodenia a telefónne čísla. Tá múdra mašinka bola prepchaná obrovskou knižnicou slov a fráz v rôznych jazykoch, čo sa Pascovi neraz hodilo, keď pomáhal zahraničným turistom. Obsahovala aj slovník, pomocou ktorého ste ľahko našli celé slovo, keď ste z neho poznali len zopár písmen.

Pri spomienke na vnuka sa v myšlienkach dostal aj k synovi a pichli ho výčitky. Včera mu mal zatelefonovať, lenže zopár chlapov si po šichte zašlo do miestneho baru, takže večer strávil s kolegami a ich trochu hrubým, ale nákazlivým vtipkovaním.

Pasco si vzdychol. Syn mal oňho obavy, odkedy bola jeho matka s anjelmi. Papa, chlap ako ty by nemal robiť pochôdzkara, vravieval. To je robota pre chlapov v mojom veku, nie pre teba. Požiadaj, aby ti dali prácu v kancelárii.

Kancelária; už pri tej predstave Pascovi zovrelo srdce. Toto mesto miloval, akoby mu patrilo, a keby sa naň mal dívať každý boží deň spoza kancelárskeho stola… Jeho syn nechápal, že také čosi by preňho znamenalo pomalú smrť, pomalú a bolestivú, ako rakovina, ktorá si vzala jeho krásnu Rosu.

Keď cez zasklené dvere vošiel do vstupnej haly, zalial ho monotónny šum rozhovorov a kancelárskeho ruchu. Prešiel cez rám detektora kovov a neprítomne kývol službukonajúcemu policajtovi pri pípajúcom skeneri. Ten mu pokynul hlavou, aby pokračoval.

Pasco si zložil čiapku a pokúsil sa vyhnať z hlavy myšlienky na rodinu. Musel čeliť väčším problémom. Občas sa mu zdalo, akoby jeho syn bol z inej planéty, keď toľko rečnil o globálnom otepľovaní, ktoré spôsobilo tieto vražedné letné horúčavy, o škandáloch boháčov a o ľuďoch v cudzích krajinách, čo sa navzájom zabíjali z dôvodov, ktoré Pascovi nešli do hlavy.

Vzdychol. Preto si už nekupoval noviny kvôli správam. Boli príliš depresívne. Teraz už ho zaujímala len krížovka a nič iné.

Vtom si všimol toho chlapca a v duchu sa vyhrešil, že sa tak pohrúžil do vlastných myšlienok. To nesmel byť dôvod, aby poľavil v pozornosti.

Mladík mohol mať čosi pred dvadsiatkou, presný vek sa ťažko odhadoval, pretože bol bledý v tvári. Bol zachmúrený a v tmavých očiach sa mu zračili obavy. Spod svetlohnedej šiltovky mu vykúkali čierne kučery, na sebe mal tuctovú džogingovú súpravu farby rozoranej zeme. Kráčal, akoby mu tenisky boli primalé, neistými krokmi smeroval k recepčnému stolu, kde sedel vedúci zmeny a čosi vrčal na jedného z kolegov.

Mladík si všimol, že Pasco naňho upiera zrak, a striaslo ho, akoby doňho udrel blesk. Až teraz si ho seržant poriadne obzrel. Lial sa z neho pot a na krku mal pás modrín.

Pasca však zaujali jeho oči. Tínedžer mal smrteľne vážny pohľad, tak sa vedia dívať len mladí muži. Pripomenul mu syna a vnuka.

Mladík naňho zažmurkal ako sova, akoby sa mu chystal čosi povedať, no vtom sa mu podlomili nohy a tvrdo pristál na dlážke. Ľudia v hale sa otočili smerom k zdroju hluku a civeli na bezvládne telo.

Pasco okamžite priskočil k tínedžerovi a kľakol si k nemu. Vyzeral chorý, nie však ako feťák s abstinenčnými príznakmi počas odvykačky, ale ako človek trpiaci vážnou chorobou, ktorá ho pomaly rozožiera. „Si v poriadku, chlapče?“ spýtal sa ho. „Čo ti je? Potrebuješ lekára?“

Z mladíkovho pohľadu Pasco pochopil, že nerozumie po španielsky ani slovo. Časť mozgu – vytrénovaná, sústredená časť ostrieľaného policajta – už vyhodnocovala, ako tento prípad zaradiť do formulára a vykázať v dennom hlásení.

„Odkiaľ si?“ spýtal sa ho bezmyšlienkovito. Mĺkvy tínedžer naňho upieral vážny pohľad.

Seržant zdvihol oči, rozhliadol sa a vďaka výraznej žltooranžovej záchranárskej bunde objavil známu tvár. „Noya!“ zakričal, dievča však už mierilo k nemu so záchranárskym kufríkom v ruke.

Noya bola na stanici pravidelným návštevníkom. Útle katalánske dievča jazdilo so sanitkou miestnej nemocnice, a keď sa na stanici niečo prihodilo, ako prvá často zareagovala práve jej posádka. Na rozdiel od viacerých kolegov ju mal Pasco rád. Bola síce strohá a rázna, ale svoje remeslo ovládala dokonale.

„Pomôžte mi dostať ho na lavičku,“ zavelila. Spoločnými silami mladíkovi pomohli dotackať sa k drevenej lavičke. Bola obsadená, ale záchranárka zakričala na sediacich ľudí, aby ju uvoľnili. Keď sa rozpŕchli, Pasco chlapca uložil.

Zmenil sa mu dych, teraz ako vystrašené zviera prerývane nasával vzduch.

Ľudia vo vstupnej hale si všimli, čo sa deje, a hluk stíchol. Rozhovory o malých každodenných drámach ustúpili pozorovaniu v priamom prenose. Niektorí podišli bližšie, aby lepšie videli.

Noya si lúskaním prstami vynucovala mladíkovu pozornosť. „Hej! Počuješ ma?“

„Podľa mňa ti nerozumie,“ upozornil ju Pasco. Pritlačila prsty pacientovi na krk, aby mu odmerala tep.

„Nie je to úpal,“ zhodnotila.

Načiahla sa k zipsu bundy, no mladíkova ruka bleskovo vystrelila a zabránila jej v pohybe. V očiach sa mu objavila nová emócia: strach. Pokúsil sa prehovoriť, z úst sa mu však vydral len suchý ston.

„Musím sa ti dostať k hrudníku,“ oznámila Noya chladne a zamávala mu pred očami stetoskopom. „Popočúvať ťa.“ Hovorila nahlas a s dôrazom na každom slove, akoby sa rozprávala s dieťaťom.

Mladík pozrel ponad jej plece na Pasca a opäť sa pokúsil čosi povedať. Oblizol si suché pery a horko-ťažko zo seba vytlačil jediné slovo, no aj to ho zjavne stálo mnoho námahy.

Seržant zachytil len časť slova a zvedavo sa sklonil. Chlapec sa ho pokúsil zopakovať a tentoraz Pasco počul šepot jasne.

„Šahíd.“

Nič mu to nehovorilo. Zvraštil čelo.

„Ustúpte,“ zagánila Noya na Pasca. „Netlačte sa na mňa.“ Opäť sa pokúsila mladíkovi rozopnúť zips na bunde, no ten sa opäť vzpieral. „Na toto nemám čas,“ zahriakla ho záchranárka a z vrecka vybrala nástroj v krikľavo oranžovom plastovom puzdre. Bola to záchranárska pomôcka, ktorá sa zvyčajne používa na rozrezávanie bezpečnostných pásov zakliesnených obetí pri dopravných nehodách, Noya s ňou však vedela narábať ako chirurg so skalpelom a jediným pohybom rozrezala bundu od goliera nadol.

Pasco urobil, čo žiadala, ustúpil o jeden-dva kroky a doprial jej priestor, aby mohla pracovať. Cez halu sa blížil jej parťák, vycivený chlapec z Portugalska, so skladacími nosidlami v ruke. Mladík zopakoval slovo, načo Pasco vybral z vrecka narodeninový darček, ťukol na ikonu aplikácie Prekladač a do štrbiny mikrofónu čo najvernejšie zopakoval, čo počul.

Bez preháňania možno povedať, že Džadídova izba bola tým najluxusnejším priestorom, v akom sa kedy ocitol. Manažérsky apartmán na najvyššom poschodí hotela Hilton mu bol cudzí, no ťažko by vedel vysvetliť prečo. Nerád by o tom hovoril iným ľuďom, bál sa totiž, že by im to pripadalo smiešne a mohli by ho považovať za vidiečana či zápecníka. Nepáčilo sa mu, keď ho považovali za menejcenného.

Do apartmánu by sa bez problémov pomestila chatrč zo slumu v Džidde, kde vyrástol. V prvú noc nevedel zaspať v obrovskej mäkkej posteli, mátala ho nočná mora, že sa stratil v rozľahlom prázdnom priestore. Vzal si preto periny a ustlal si v závetrí dlhej pohovky, kde naňho nebolo vidieť od vchodu. Toto provizórne lôžko mu už poslúžilo aj lepšie.

Džadíd sa napil vody a zamieril k obrovskému oknu siahajúcemu od podlahy po strop. Videlo sa mu nesprávne, že toľko priestoru má slúžiť potrebám jediného človeka. Akoby sa tým porušoval nejaký zákon. Bolo to plytvanie. Napokon, bolo to západniarske.

Pri otvorenom okne sa cítil oveľa lepšie. Na oblohe už visel mesiac a v celej Barcelone od Diagonal Mar až do centra mesta sa postupne rozsvecovali svetlá. Z hĺbky šestnástich poschodí k nemu doliehali zvuky z reštauračných terás v nákupnom centre oproti, kde sa začínal podvečerný ruch.

Sadol si ku konferenčnému stolíku, zapálil si jednu z českých cigariet, ktoré predstavovali jeho jedinú neresť, a výdatne si potiahol. Než vyfúkol kúdol modrého dymu, hodil zápalku do popolníka.

Vedľa popolníka ležal kompaktný, ale silný ďalekohľad značky Bushnell, bezdrôtové slúchadlá a plochá, lesklá obrazovka smartfónu. Džadíd jedným prstom pritlačil okraj telefónu a lenivo ním na mieste krútil dokola. Aj keď ten prístroj navonok vyzeral ako iné smartfóny, podstúpil zásadné úpravy. Pod obalom z brúseného hliníka zostalo máločo z pôvodného obsahu. Džadíd sa na technológiu stále díval s podozrením, ale múdrejší ľudia ako on mu povedali, že smartfón môže bez obáv používať, a mal dosť rozumu, aby o tom nepochyboval.

Mobil zabzučal a Džadíd prekvapene žmurkol. Zahasil cigaretu, za pravé ucho si zavesil oblý držiak slúchadla a ťukol na displej. Okamžite sa na ňom rozžiarilo množstvo farebných ikon a oscilátor ukazujúci stúpanie a klesanie vlnového signálu.

V uchu začul zvučný hlas. „Sledujem to.“ Chadírove slová boli zreteľné a jasné, takmer akoby postával Džadídovi pri pleci. Iba šum v pozadí prezrádzal, že muž na opačnom konci linky je tisícky kilometrov ďaleko. Jeho hlas doliehal k Džadídovi s nepatrným oneskorením, čo bezpochyby bolo dôsledkom komplikovanej cesty pokútneho telefonátu okolo zemegule, cez satelity a šifrovacie filtre na oboch koncoch spojenia.

Džadíd prikývol. „Bude to každú chvíľu.“ Siahol po ďalekohľade a skúmal strechy. Čoskoro našiel, čo hľadal, pozrel sa na displej smartfónu a opatrne ťukol na jednu z ikon. Otvorilo sa okno s časovačom a Džadíd pozoroval, ako čísla pomaly smerujú k nule. Na to isté sa v rovnakej chvíli pozeral aj Chadír.

Časovač dospel k dvom minútam a červeno blikol. „Stodvadsať sekúnd,“ zašomral hlas. „Sme odhodlaní.“

Džadíd sa zľahka usmial. „Bolo to niekedy inak?“ Chadír sa neunúval to komentovať. „Vyskytli sa pred nasadením nejaké ťažkosti?“

Džadíd spustil pohľad na svoje prsty na pravej ruke. Hánky mal ešte vždy červenkasté a zapálené. Obkrútil si okolo nich modlitebné koráliky misbaha, ktoré mu poslúžili ako boxer, a tak si vynútil poslušnosť. „Nie,“ zaklamal. Keď zavládlo ticho, neochotne upravil svoju odpoveď. „Nič podstatné.“

Ak to zaváhanie Chadír zaregistroval, nedal to najavo.

„Cením si, že na to dohliadaš osobne,“ povedal. „Chápeš, že na mieste potrebujem ako svedka dôveryhodné oči?“

„Samozrejme.“ Faktom bolo, že touto úlohou mohol Chadír poveriť množstvo mužov, ktorí by v prípade neúspechu nanajvýš ochotne vzali vinu na seba, lenže táto práca bola príliš dôležitá, aby ju dostali nižšie kádre. „Odchod som si zariadil.“ Džadíd vopred zaplatil za ubytovanie aj na ďalšiu noc, ale odísť sa chystal už o… Pozrel na smartfón. Už len šesťdesiat sekúnd. Opäť si k očiam priložil ďalekohľad a vyhľadal objekt svojho záujmu. „Američania by to nazvali okamihom pravdy,“ prehodil akoby pre seba.

„Aké priliehavé,“ poznamenal Chadír.

Chlapec sa pokúšal Noyu zastaviť, jeho snaha však bola chabá a vlažná, akoby už nemal dostatok síl. Keď mu Noya pritisla na hrudník okrúhly disk stetoskopu, vzdychol. Prstami druhej ruky v modrej latexovej rukavici zľahka skúmala pokožku pod tričkom a ohmatkávala mladý trup. Pacient na každý dotyk odpovedal bolestivým stonom. Záchranárka popod nos nespokojne zakliala, zovrela chlapcovo tričko, šmykla nožom a odhalila mu hrudník.

Pasco počul, ako jej parťák zastonal. Zvraštil tvár a v jeho prudkom výdychu sa dala zachytiť portugalčina. Sám dobre poznal ten výraz, keď znechutenie a hrôzu rýchlo skryjete pod profesionálnu, nezaujatú masku. Jednému z turistov pri pohľade na ten výjav spopolavela tvár a naplo ho na vracanie.

V tej chvíli Pasco neodolal nutkaniu pozrieť sa na mladíka, no okamžite to oľutoval, a keď si uvedomil, čo sa tomu úbožiakovi stalo, prežehnal sa. „Santa María…“ Náhle pocítil svoj vek, ťažil ho, akoby mal v kostiach namiesto špiku olovo. Desila ho predstava, čoho bol niekto schopný dopustiť sa na tom mladom, trpiacom človeku.

Jeho pozornosť odrazu upútalo cinknutie elektronického zariadenia v ruke. Zabudol, že ho po celý čas zvieral hrubými prstami. Keď mu prístroj ponúkol preklad slova, ktoré doň pred chvíľou nadiktoval, stuhla mu krv v žilách.

Šahíd (arab., podstatné meno), stálo na displeji, martýr.

„Myslím, že som niečo našla…“

Chlapcov vlhký ston bol to posledné, čo Pasco Abello počul.

V jednej chvíli videl len záplavu červených škridiel, a vzápätí hľadáčik ďalekohľadu zaplnil sivočierny kvet dymu a črepín. Džadíd odložil ďalekohľad v okamihu, keď hlukom sprevádzaná tlaková vlna prekonala trojkilometrovú vzdialenosť k balkónu a zatriasla vysokými oknami.

Zavrel oči, predstavil si, čo zbraň napáchala, a takmer si ten obraz vychutnával. Najprv oslepujúci jas detonácie, ktorá z budovy policajnej stanice vyháňa prstenec stlačeného vzduchu, ten si razí cestu a triešti všetok plast a sklo, čo mu stoja v ceste. Ľudia najbližšie k epicentru doslova zmizli. Krv sa im vyparila ako voda a telá sa zoškvarili. Oporné stĺpy a steny sa rozostúpili pod tlakom síl, na ktoré neboli stavané. O niekoľko mikrosekúnd sa budova začne rúcať. Skolabuje pod vlastnou váhou, jej útroby budú do okolia chrliť črepiny a vyvážať tak ničivú silu do priľahlých ulíc.

Otvoril oči. Po hromovej rane a tlakovej vlne sa rozľahol zbor klaksónov a jakot sirén, keď sa naraz aktivovali alarmy všetkých áut v okruhu dvoch kilometrov. Večerným vzduchom nezavial ani vánok, ktorý by rozptýlil dvíhajúci sa stĺp dymu. Visel nad mestom ako veľká čierna dýka so špičkou namierenou do srdca ruín.

Čakal a naťahoval uši, takže začul pomalý, hlboký tlkot z vlastného hrudníka, ten tlkot prehlušil ľudí, ktorí sa na ceste hlboko pod apartmánom usilovali pochopiť, čo sa deje. O sekundu sa do vzduchu dvihol masívny mrak prachu, keď poškodená budova nevydržala a zrútila sa. Džadíd zo svojho miesta nevidel policajnú stanicu, ale znaky po jej zániku boli neprehliadnuteľné.

„Široký rozptyl,“ poznamenal chladne Chadír. „Vypukli požiare.“

Džadíd sa na chvíľu zamyslel, ako to jeho nadriadený môže vidieť. Žeby špionážny satelit alebo dron? Neprítomne sa zahľadel na tmavnúcu oblohu. „Plynové potrubie by malo…“ začal, ale kým dopovedal, k chaosu sa pridružil tupý otras sekundárnej explózie. K hlavnému kúdolu dymu sa pridali ďalšie, zvnútra ožiarené plameňmi napájanými plynom.

Džadíd s mobilom v jednej ruke a s ďalekohľadom v druhej vstal z kresla.

„Som spokojný,“ povedal hlas v jeho uchu. „Beriem túto vzorku.“ Posledné slová zneli, akoby boli adresované niekomu inému.

„Odchádzam,“ oznámil Džadíd, a keď spustil pohľad na displej smartfónu, zbadal, že vlnovku signálu nahradila rovná čiara a odpočítavanie sa zastavilo na nule. Vložil si mobil do vrecka, kde zacinkal o modlitebné koráliky. Z postele vzal malú aktovku, v ktorej mal všetko potrebné, kompaktnú pištoľ typu Beretta 84F ležiacu vedľa aktovky zasunul do puzdra na boku, zakrytého oblečením.

V tom hluku a zmätku si nikto nevšímal piskot požiarneho alarmu, ktorý sa spustil, keď otvoril núdzový východ na hoteli Hilton. Nepozorovane sa zamiešal do davu ľudí, čo si s otvorenými ústami ukazovali na stĺp dymu.

DRUHÁ KAPITOLA

V ŽLTOM SVETLE VYLIEVAJÚCOM SA zo zadnej časti dodávky renault bol sklad plný ostro rezaných tieňov. Zelené auto malo zadné dvere otvorené dokorán a motali sa pri nich postavy odeté v čiernom, ich pohyby boli náhlivé, no cieľavedomé.

Marc Dane sa nadýchol, odvrátil sa od nich, ruky si vopchal do vreciek bundy a v pološere sa dal pomaly kráčať dookola. Pred svitaním bolo vlhko, chladno a vo vzduchu bolo cítiť soľ a hrdzu z neďalekého morského prístavu. Cez špinavé okná skladu bolo vidno jasné svetlá sodíkových výbojok dunkerských dokov a hranaté hory nákladných kontajnerov naukladaných pozdĺž nakladacích rámp.

Marc bol napätý a pulzovala ním energia, už oľutoval koktail nechutnej instantnej kávy a red bullu, ktorým si ráno otváral oči. Vo vreckách bundy nervózne bubnoval prstami, zatiaľ čo sa snažil upokojiť myšlienky. Dávalo mu to zabrať.

Bolo to rovnaké ako pri každej akcii a vždy si myslel, že nabudúce už nebude nervózny. Zatiaľ sa mu to však nepodarilo, a keď skonštatoval, že sa mu to zrejme ani nikdy nepodarí, kútik úst mu nadvihol nespokojný úsmev. Ľavou rukou si vošiel do nepoddajnej blonďavej štice a prstami si prehrabol vlasy. Na muža pred štyridsiatkou mal mladú, bledú tvár a v čiernom oblečení vyzeral tenký ako prútik.

Znova sa zhlboka nadýchol a zbadal, ako Leon zozadu vchádza do dodávky. Leon Taub by Marcovi mohol byť otcom, udržiaval si však skvelú kondičku a stále mu to pálilo. Za hrubými sklami okuliarov na neforemnom nose sa skrývala inteligencia, ktorú neotupilo ani štyridsať rokov tajných operácií na nepriateľskom území, v tmavých budovách, vlhkých uličkách a na iných nebezpečných miestach. Taub si všimol, že sa naňho Marc díva, zamával mu plastovým pohárom s kávou a stratil sa v aute. Veterána doň nasledoval Owen Davies s grimasou na tvári, čo však bol jeho normálny výraz. Marc sledoval, ako tvrdohlavý Walesan s kyslým, nespokojným výrazom preskúmal priestor okolo dodávky a odvrátil zrak.

Zvyšní členovia tímu – jeho operatívna zložka – sa zhrčili okolo skladacích sedačiek v priestoroch skladu a Marc zachytil ich suchý smiech a kovové cvakanie zbraní. Všetci muži boli oblečení v čiernom, no zatiaľ čo Marc, Leon a Owen mali bundy z armádnych prebytkov a obyčajné džínsy, ostatní mali špeciálny odev zo špičkových odolných materiálov a kožené vojenské kanady. Taktické vesty boli vybavené množstvom vreciek a puzdier určených na výzbroj, nepriestrelnými vložkami a šifrovanými vysielačkami. Skupina pripomínala zásahovú jednotku niektorej z bezpečnostných zložiek, ibaže na žiadnej časti výstroja by ste nenašli žiaden emblém, označenie hodnosti ani iný identifikačný prvok. Ich výbava bola eklektickou zmesou produktov výrobcov z celého sveta, no pre prípad, že by sa dostali do nesprávnych rúk, na žiadnom nebolo sériové číslo, podľa ktorého by sa dal vystopovať majiteľ.

Žiadni dvaja z členov tímu nemali rovnakú zbraň, v ich arzenáli by ste našli samopal značky Heckler & Koch, útočnú brokovnicu či karabínový variant osvedčenej útočnej pušky Colt M4. Jediným spoločným menovateľom týchto zbraní bol valcovitý tlmič pripevnený na koniec hlavne, aby utajil záblesk výstrelu a potlačil rachot na úroveň tlmeného zakašľania.

Marcova služobná pištoľ – poloautomatický Glock 17 – ležala nenabitá v aute, a spolu s ňou aj upravený notebook, ovládacia konzola na diaľkové sledovanie a ďalšie náčinie patriace k jeho remeslu. Jeho operačné zaradenie, na veliteľstve ho eufemisticky nazývali „špecialista na priame úlohy“, síce nepredpokladalo použitie zbrane, no od každého člena personálu v teréne sa vyžadovala istá forma ochrany. Napriek tomu mal Marc odjakživa pocit, že keď má pri nasadení pri sebe pištoľ, koleduje si o problémy.

Vonku, v skutočnom svete, v ktorom žili a pracovali obyčajní ľudia, táto skupina v opustenom francúzskom sklade neexistovala. Svet Marca Dana so svojimi zbraňami a tajomstvami bol paralelnou realitou skrytou v tieňoch skutočného sveta.

Prešli takmer dva roky odvtedy, čo sa pridal k Operačnému tímu Sedem s volacou značkou Nomád a stal sa členom jednej z desiatky jednotiek rýchleho nasadenia britskej Tajnej spravodajskej služby SIS. Prešli dlhé mesiace, čo za ním po odchode z Fleet Air Arm, leteckej zložky Kráľovského námorníctva, prišli verbovači. Nasledovali mesiace intenzívneho výcviku v oblasti protiteroristických a kontrašpionážnych operácií. Už mesiace bol pre skutočný svet duchom. Marc Dane zmizol z povrchu zemského a objavil sa tu.

Marc si odhrnul rukáv bundy a pozrel sa na obité potápačské hodinky CWC, jediný predmet, ktorý mu pripomínal službu v námorníctve. Maximálne hodina do východu slnka. Sám pre seba si prikývol a bez úspechu sa pokúsil zbaviť zvyškov napätia, ktoré mu ako pevný uzol zvieralo hrdlo.

„Hovorila som ti, aby si prešiel na bezkofeínovú,“ ozval sa hlas z tieňa.

Obrátil sa. Samantha Greenová bola o hlavu nižšia od Marca, ktorý meral meter osemdesiatpäť, ale mala v sebe čosi, čím vyvolávala dojem, že ste to vy, kto pri nej musí zakláňať hlavu. Zaškerila sa naňho spod šiltu tmavej bejzbalovej čiapky. Ešte aj s pruhmi nočnej kamufláže na tvári vyzerala úžasne. „Som v pohode,“ ohradil sa.

„To by si len chcel,“ odvetila Sam priateľsky. Ruky položila na samopal Heckler & Koch MP7A1, ktorý sa jej hompáľal pri páse, a premerala si ho. „Upokoj sa. Už sme to robili stokrát.“ Kývla hlavou k zvyšku zásahovej jednotky. „Šéf vie, čo robí.“

Muž, na ktorého kývla hlavou, zachytil jej pohľad a odkýval jej. Gavin Rix, vyznamenaný bývalý seržant výsadkárskej jednotky SAS, mohutný a svalnatý vojak s výzorom boxera a s vyholenou hlavou, bol veliacim dôstojníkom Nomáda v teréne. Obom ukázal vztýčené palce a takmer otcovský úsmev.

„Jasné.“ Marc chcel, aby to znelo presvedčivo, ale nepodarilo sa mu to. „Len… veď vieš… Dávaj si pozor.“

Sam posmešne našpúlila ústa. „Och, aké sladké.“ Naklonila hlavu nabok. „Cítil by si sa lepšie, keby sme sa pomaznali?“

„Neviem,“ mykol plecami, ale nechtiac sa zasmial. Ako vždy, aj tentoraz ho dokázala rozosmiať. „Nechceš sa presvedčiť?“

V očiach sa jej zablýskalo. „Buďme profesionáli,“ schladila ho a otočila sa na odchod.

„Myslel som si, že toto sme už prekonali,“ dodal Marc tlmeným hlasom.

Samantha zastala a obzrela sa naňho. Znova nasadila ten svoj výraz, ktorý nikdy nevedel rozlúštiť. „Buď práca, alebo zábava,“ upozornila ho. „Nemiešaj to dohromady.“

„Sam…“ Marc sa zamračil a snažil sa prísť na to, čo by mal povedať. „Chápem, ale…“

„Práca,“ povedala dôrazne, všetka láskavosť z nej v okamihu vyprchala.

Od tej dlhej noci v Tunisku, keď sa prvýkrát ocitli len vo dvojici, prešli už celé mesiace, ale Marc stále nevedel, na čom je. Romániky v rámci tímu boli zakázané, a ak Rix alebo niekto iný z tímu o niečom vedel, nedal nič najavo.

Samantha bola človekom okamihu, žila prítomnosťou, a to ho na nej priťahovalo. Vedel, že v armáde absolvovala dva turnusy ako expertka na výbušniny a demolácie. Mala rada chuť adrenalínu.

Marc sa v nej však nevyznal. Občas, vo chvíľach, keď bola takmer ako obyčajný človek, ako niekto z reálneho života, mal pocit, že ju má prečítanú. Vtom však zaúradovala jej zlomyseľná povaha a pozeral ako žaba z prachu. Akoby vedela byť bezvýhradne úprimná a vážna, len keď išlo o nejakú operáciu.

Rozum mu vravel, že by sa na to mal vykašľať, lenže on bol tvrdohlavý, aj keď mu neuniklo, že jej správanie voči nemu ochladlo. „Sam…“ začal, no o príležitosť ho pripravil jeden z chlapov zásahovej jednotky, ktorý na ňu zavolal.

„Sammy!“

Bol to Iain Nash, zástupca veliteľa jednotky. Priam z neho sršalo frajerstvo drsných chalanov, ktorým sa Marc ako tínedžer vyrastajúci v nájomnom dome v južnom Londýne dôsledne vyhýbal. Nash naňho nedbanlivo kývol. Vycivenú tvár so strniskom na brade mu lemovali tmavé vlasy. Na Marca pôsobil príliš upäto a jeho správanie sa mu nehodilo na špecialistu na tajné operácie. Nash bol však osvedčený člen Nomáda a podobne ako Samanthu ho povolali z Britskej armády, dôkladne ho vybrali kádre z vysokých poschodí bezpečnostných služieb.

Spolu s bývalým príslušníkom ozbrojenej zásahovej jednotky Metropolitnej polície CO19 Robom Bellom a bývalým členom Kráľovskej námornej pechoty Billom Marshallom sa Nash v Operačnom tíme Sedem staral o ráznu koncovku akcie. Marc, Leon a Owen im na mieste zabezpečovali informačnú podporu, takže Rix im na rozdiel od týpkov s búchačkami hovoril týpkovia v dodávke.

„Na slovíčko,“ oslovil Nash Samanthu a zdvihol obočie Marcovým smerom. „Tik-tak,“ povedal pri pohľade naňho.

„Priprav si ten svoj hračkársky kufrík, dobre? O chvíľu ideme na vec.“

„Jasné,“ prikývol Marc po chvíli, akceptoval, že ho Nash v podstate poslal preč, a pomaly sa vybral k dodávke. Za chrbtom počul, že Nash a Sam sa o niečom tlmene, ale zápalisto dohadujú, a zamračil sa.

Marc nebol hlupák, a nech si Samantha myslela hocičo, zatiaľ nedovolil, aby jeho city voči nej – nech už boli akékoľvek – zasahovali do práce. Lenže medzi členmi zásahovej jednotky sa dialo čosi, čo pred ostatnými členmi tímu zatajovali. Nie raz si Marc všimol, že Sam, Nash či Rix si dávajú pozor, aby ich nepočuli zvedavé uši, a nezdalo sa, že by sa chystali vysvetliť, o čo ide.

Spomenul si na Rixove definície. Týpkovia s búchačkami a týpkovia v dodávke. Bolo mu jasné, že medzi podporným tímom a zásahovou jednotkou bude vždy priepasť, to jednoducho patrí k skupinovej dynamike. Po akcii spolu nepopíjali, mimo práce nevyhľadávali navzájom svoju spoločnosť, ale Marcovi ten odstup vyhovoval väčšmi, než si bol ochotný priznať.

Mohol byť jedným z nich. Verbovači z MI6 mu ponúkli možnosť prihlásiť sa do Programu operačných tímov pre príslušníkov zásahovej jednotky, no odmietol. Prešlo odvtedy hodne času, stále si však nebol načistom, čo ho zastavilo. Povedal nie, namiesto rizika si vybral bezpečie.

Keď nastupoval do dodávky, obzrel sa za Samanthou. Nash jej čosi hovoril, ona rozhodne prikyvovala a Marcovi sa zdalo, že si ho nevšimla.

Talia Patelová už šestnásť hodín nezažmúrila oka, ale ani za nič by nedovolila, aby to na nej bolo vidieť. Ukradomky si zívla v prázdnom výťahu, napravila si pokrčenú hodvábnu blúzku pod sakom od Pradu, a keď sa otvárali dvere, narovnala sa.

Vystúpila z výťahu, pri stanovišti bezpečnostnej kontroly priložila svoju kartu k čítačke na stene. Ozbrojený strážca jej kývol, že môže pokračovať, a ona čo najrýchlejšie, ale tak, aby zachovala dekórum, zamierila do miestnosti označovanej ako Biele centrum.

Každých pätnásť metrov prechádzala okolo dverí s digitálnym displejom vo výške očí. Niektoré boli tmavé, na iných svietili nápisy oznamujúce, že miestnosť za nimi je Zabezpečená alebo Pripravená, prípadne Uzamknutá. Nebyť ozbrojeného strážcu, miesto by všedným vzhľadom pripomínalo kancelárske priestory v bizniscentrách roztrúsených po uliciach v celom Londýne. Ibaže táto chodba sa nachádzala šesťdesiat metrov pod tými ulicami, hlboko pod Albert Embankment a obrovskou budovou číslo 85 zo skla a betónu na Vauxhall Cross. Tu sa realizovali plány služby, verejnosti notoricky známej ako MI6, no jej oficiálny názov znie SIS – Tajná spravodajská služba Veľkej Británie. Práve tu jej zamestnanci dvadsaťštyri hodín denne dohliadajú na národnú bezpečnosť.

Hoci bolo včasné ráno, v budove panoval ruch. Talia ako hlavná spravodajská analytička Sekcie K zodpovedajúcej za riadenie operácií v teréne v rámci Programu operačných tímov s nevôľou zistila, že práca v MI6 sa neriadi zvyčajnými pravidlami Zákonníka práce. Pred dverami zaváhala a nenápadne sa pozrela na svoj odraz na displeji tabletu veľkosti knihy. Jej ostré, no nie neatraktívne črty lemovali rovné čierne vlasy po plecia, z hnedastej tváre na ňu pozerali orieškové oči. Talia bola spokojná, nielenže pôsobila profesionálne, ale predovšetkým bdelo.

Kým mohla vstúpiť do Bieleho centra, musela ešte raz použiť kartu, tentoraz však aj so štvorčíselným denným kódom, ktorý vyťukala na klávesnici, načo sa s tichým puknutím uvoľnili magnetické zámky. Talia vošla dnu, prešla cez druhé zvukotesné dvere a ocitla sa na vyvýšenej galérii pripomínajúcej rušné operačné stredisko. Na poctu klasickému divadelnému tvaru sa galérii hovorilo „javisko“, zatiaľ čo o tri schody nižšie sa nachádzalo „hľadisko“, otvorený priestor lemovaný digitálnymi stolmi, komunikačnými panelmi a počítačovými monitormi. Nad nimi viseli veľké obrazovky, kde sa zbiehali signály z desiatok dátových zdrojov. Z tohto nervového centra veľkosti tenisového ihriska mohla Sekcia K aktívne riadiť operáciu kdekoľvek na svete.

V tejto chvíli sa všetky systémy v Bielom centre sústredili na prístav v Dunkerku na druhej strane Lamanšského prielivu, všetky monitorovacie stanovištia boli obsadené, všetky obrazovky aktívne. Talia zišla do hľadiska a úchytkom sa pozrela na mapu zobrazujúcu počasie na francúzskom pobreží. Noc bola chladná a bezmesačná, príchod najbližšieho dažďového frontu sa očakával až v priebehu dňa.

Pohľadom hľadala šéfa sekcie Donalda Roycea, našla ho pri digitálnom stole. Jeho povrch tvoril displej pripomínajúci pracovný stôl pokrytý dokumentmi, ibaže tieto „papiere“ boli v skutočnosti virtuálne predmety, ktoré ste mohli ľubovoľne skúmať a premiestňovať dotykom prsta. Royce bol pohrúžený do akýchsi dát. Jej nadriadený mal priemernú výšku, nebol nijaký silák a mal vľúdne črty, ale keď bolo treba, svoju pozornosť ako laser namieril na jediný bod. Bol absolventom Etonu, čo prezrádzali jeho uhladené anglické spôsoby, na druhej strane sa však vedel tak zaťať, až to Taliu občas desilo.

Table of Contents

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA