Harlan Coben

FOOL ME ONCE

Copyright © 2016 by Harlan Coben

Translation © 2017 by Patrick Frank

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5637-8

Prvá kapitola

JOEA POCHOVALI tri dni po vražde. Maya bola celá v čiernom, ako sa patrí na trúchliacu vdovu. Slnko pálilo s neúprosnou zlosťou, ktorá jej pripomínala mesiace, čo strávila v púšti.

Rodinný pastor chrlil jednu otrepanú frázu za druhou, Maya ho však nepočúvala. Oči jej zablúdili k školskému dvoru na druhej strane ulice.

Áno. Cintorín sa nachádzal priamo oproti základnej škole. Viezla sa tadiaľ nespočetne veľa ráz – základná škola napravo, cintorín naľavo, no pritom jej nikdy nenapadlo, aké je to čudné a možno aj priam obscénne. Uvažovala, čo bolo skôr: Škola alebo cintorín? Kto sa rozhodol postaviť školu pri cintoríne alebo naopak? Záleží vôbec na tom protiklade konca a začiatku života, alebo to má, naopak, hlboký význam? Smrť je aj tak vždy blízko, delí nás od nej iba jeden nádych, a tak je možno rozumné oboznámiť s touto myšlienkou aj celkom malé deti.

Zaoberala sa takýmito nepodstatnými vecami a sledovala, ako Joeova truhla klesá do zeme. Rozptýliť sa. V tom bol kľúč k prežitiu. Pretrpieť to.

Pod čiernymi šatami ju všetko svrbelo. Za posledných desať rokov bola na vyše stovke pohrebov, toto však bol prvý, na ktorý musela prísť v čiernom. Bridilo sa jej to.

Vpravo od nej stála Joeova najbližšia rodina – matka Judith, brat Neil, sestra Caroline. Všetci jej členovia viditeľne ochabovali od kombinácie páľavy a hlbokého žiaľu. Naľavo sa jej (a Joeova) dvojročná dcéra Lily správala čoraz nespokojnejšie – momentálne sa pokúšala hojdať na jej ruke ako na hojdačke. Staré rodičovské klišé hovorí, že deti neprichádzajú na svet s návodom na použitie. Nikdy jej to nepripadalo pravdivejšie ako dnes. Aká je asi správna etiketa na takéto príležitosti? Takéto otázky sa nerozoberajú na žiadnej z tých supermúdrych stránok pre mamičky každého druhu. V záchvate hnevu a sebaľútosti takmer nahodila na sieť otázku: „Zdravíčko všetkým! Nedávno mi zavraždili muža. Čo myslíte, mám zobrať jeho dvojročnú dcérku na cintorín, alebo ju nechať doma? Aha, a nemáte nejaké návrhy ohľadom oblečenia? Vďaka!“

Na pohreb prišli stovky ľudí a v akomsi temnom kúte mysle si hovorila, že by sa to Joeovi páčilo. Mal ľudí rád. Ľudia mali radi jeho. Samozrejme, iba samotná popularita by takýto dav nevysvetľovala. Trúchliacich sem pritiahla aj desivá príťažlivosť tragédií: Chladnokrvne zastrelili mladého muža, o život prišiel očarujúci potomok zámožnej rodiny Burkettovcov – a manžel ženy, ktorá sa zaplietla do medzinárodného škandálu.

Lily sa oboma rukami chytila jej nohy. Maya sa k nej sklonila a šepla: „Už len chvíľku, zlatko. Dobre?“

Malá prikývla, no držala sa jej ešte silnejšie.

Maya sa opäť postavila do pozoru a uhladila si škrabľavé čierne šaty, ktoré jej požičala Eileen. Joe by ju tam nechcel v čiernom. Vždy sa mu najviac páčila vo sviatočnej uniforme, ktorú nosila za čias, keď ešte bola kapitánkou vojnového letectva Mayou Sternovou. Keď sa prvý raz stretli na galavečere rodiny Burkettovcov, pristúpil k nej vo svojom najlepšom obleku, vrhol na ňu lišiacky úsmev (až dovtedy nechápala, čo to slovo presne znamená) a vyhlásil: „No teda! Myslel som, že tu budú v uniformách len samí chlapi.“

Bol to veľmi slabý začiatok, no stačil na to, aby sa rozosmiala, a muž jeho formátu viac nepotreboval. Bože, aký len bol fešák! Pri tej spomienke sa musela usmiať ešte aj teraz, v dusivej horúčave a s jeho mŕtvolou takmer na dotyk. O rok neskôr sa vzali a relatívne krátko potom prišla na svet Lily. No a teraz, akoby niekto zapol zrýchlené prevíjanie nahrávky života, stojí nad hrobom, do ktorého ukladajú jej manžela a otca jej jediného dieťaťa.

„Všetky veľké lásky,“ povedal jej pred mnohými rokmi otec, „sa končia tragicky.“

Vtedy len pokrútila hlavou a namietla: „Ale, prestaň, oci. Je to hnusné.“

„Áno, ale veď sa zamysli sama: Buď sa prestanete mať radi, alebo, ak máš šťastie, žiješ dosť dlho a vidíš, ako tvoja milovaná polovička zomiera.“

Stále ho mala pred očami, ako sedí pri kuchynskom stole so zažltnutou umakartovou doskou v ich brooklynskom byte. Ako vždy, aj vtedy mal na sebe sveter, kardigán (všetky profesie, nielen vojaci, nosia tú či onú uniformu) a obklopovali ho študentské eseje, ktoré práve známkoval. On aj mama zomreli už pred rokmi krátko po sebe, no ak mala povedať pravdu, nebola si istá, do ktorej z tých dvoch kategórií spadala ich veľká láska.

Pastor nie a nie prestať. Judith Burkettová, Joeova matka, chytila Mayu za ruku zúfalým zovretím trúchliacich.

„Toto,“ mrmlala, „je ešte horšie.“

Maya sa jej nepýtala, ako to myslí. Vedela to. Judith Burkettová nepochovávala dieťa prvý raz. Teraz už nežijú dvaja z jej troch synov – jeden údajne zahynul pri tragickej nehode a druhého zavraždili. Pozrela sa na vlastné dieťa, na Lilinu hlávku, a uvažovala, ako môže matka žiť s takou nepredstaviteľnou bolesťou.

Stará žena akoby vedela, na čo myslí. Šepla jej: „Nikdy to nebude v poriadku.“ Tie slová preťali vzduch ako kosa zubatej. „Nikdy.“

„Je to moja chyba,“ povedala Maya. Nechcela to vravieť. Judith sa na ňu pozrela.

„Mala som...“

„Nemohla si robiť vôbec nič,“ vyhlásila Judith, no v hlase jej bolo cítiť aj čosi iné. Maya to chápala, pretože si to nepochybne myslí aj mnoho ďalších. Maya Sternová v minulosti zachránila toľko ľudí – prečo nemohla zachrániť vlastného manžela?

„Prach si a na prach sa obrátiš.“

To ako fakt? Ten pastor naozaj vytiahol aj tento otrepaný citát, alebo sa jej to iba zdá? Nedávala pozor. Na pohreboch to nikdy nerobila. Ocitla sa na dotyk smrti toľkokrát, že jednoducho musela poznať tajomstvo, ako prežiť v takej chvíli: Treba sa otupiť. Nesmiete sa na nič sústrediť. Všetky zvuky a obrazy vám musia splynúť do jedného rozmazaného celku.

Joeova truhla dosadla na dno hrobu s buchnutím, ktoré v nehybnom vzduchu znelo neprirodzene dlho. Judith sa zaknísala, oprela o Mayu a vydala tlmený ston. Maya sa držala po vojensky – vztýčená hlava, vzpriamený chrbát, zatiahnuté plecia. V jednom z článkov o osobnostnom rozvoji, aké si ľudia posielajú, nedávno čítala o „postojoch moci“ a o tom, ako majú človeku pomôcť zvýšiť výkon. Armáda to pochopila dávno predtým, ako to prišlo do módy. Ako vojak nestojíte v pozore preto, lebo to dobre vyzerá. Stojíte v ňom preto, lebo vám na istej úrovni dáva silu alebo, čo je rovnako dôležité, vytvára pred spolubojovníkmi aj nepriateľmi dojem, že ste silný.

Na moment sa jej hlavou mihol ten park: Záblesk kovu, dunenie výstrelov, Joe padá k zemi, ona je celá od krvi, tacká sa medzi stromami, okolo vzdialených pouličných lámp sú kruhy svetla...

„Pomoc... Prosím... Niekto... Môjho muža...“

Zavrela oči a potlačila to.

Vydrž, hovorila si. Musíš to vydržať až do konca. A tak to aj urobila.

No a potom prišli kondolencie.

V takomto rade môžete stáť iba na pohrebe a svadbe. Aj tento fakt mal možno hlboký význam, ona si však nevedela predstaviť aký.

Nemala predstavu, koľko ľudí okolo nej prešlo, no trvalo to celé hodiny. Trúchliaci sa šuchtali vpred ako vo filme so zombiami, kde zabijete jedného a hneď ho nahradia ďalší.

Vydržať!

Väčšina sa uspokojila s tlmeným „úprimnú sústrasť“, čiže v podstate s najlepším, čo v takej situácii môžete povedať. Iní hovorili priveľa. Začali o tom, aká je to tragédia, aká hrozná škoda, ako mesto neskutočne upadá, ako aj ich raz takmer olúpili pod namierenou zbraňou (pravidlo číslo jeden: Nikdy pri kondolencii nehovorte o sebe), ako dúfajú, že policajti dostanú tie zvery, čo to spáchali, aké má Maya šťastie, ako nad ňou musel Boh držať ochrannú ruku (asi chceli naznačiť, že o Joea zase až tak veľmi nestál), ako nič na svete nie je náhoda, ako na všetko vždy jestvuje dôvod (žasla, že im rovno jednu nevrazila).

Joeova rodina to nezvládla a musela si ísť po čase sadnúť. Maya nie. Celý čas tam stála ako skala, pozerala sa ľuďom priamo do očí a každému pevne podala ruku. Používala nenápadnú aj trocha nápadnejšiu reč tela, aby odradila tých, ktorí chceli byť expresívnejší a prejaviť svoj žiaľ objatím či bozkom. Možno hovorili hlúpo, ona však každého pozorne vypočula, prikývla a povedala „Ďakujem, že ste prišli“ viac či menej úprimným tónom – a obrátila sa k ďalšiemu v rade.

Ďalšie skalopevné pravidlá kondolovania: Nehovorte príliš dlho. Krátke vyjadrenie sústrasti funguje dobre, pretože neškodné je vždy lepšie ako urážlivé. Ak cítite potrebu povedať viac, rýchlo a vľúdne spomeňte zosnulého. Nikdy neskúšajte napríklad to, čo Joeova teta Edith. Nikdy sa hystericky nerozplačte a nerobte teatrálne scény, aby všetci videli, ako trpíte. No a už vôbec nikdy nepovedzte trúchliacej vdove nič tak mrazivo hlúpe ako: „Chuderka moja, najprv sestra a teraz manžel.“

Keď teta Edith nahlas vyslovila, čo si toľko ďalších iba pomyslelo, svet sa na chvíľu zastavil – najmä preto, lebo to mohli počuť Mayin malý synovec Daniel a neter Alexa. Mayi sa penila krv v žilách a musela vynaložiť všetko, čo v sebe mala, aby sa nenatiahla k tete Edith, nezdrapila ju za krk a nevytrhla jej hlasivky.

Miesto toho však len viac či menej úprimným tónom povedala: „Ďakujem, že ste prišli.“

Šesť bývalých spolubojovníkov z jej čaty vrátane Shana sa držalo v úzadí a dávalo na ňu pozor. Vždy to tak robia, či sa to už niekomu páči, alebo nie. Zdalo sa, že keď sú spolu, strážna služba sa im nikdy nekončí. Do radu sa nepostavili. Mali viac rozumu. Boli jej mĺkvymi strážami, ktoré ju nikdy neopustia, a ich prítomnosť bola pre ňu jedinou útechou v celom tomto hroznom dni.

Z času na čas sa jej zdalo, že počuje dcérin smiech z ihriska základnej školy na druhej strane ulice, kam ju vzala Mayina najlepšia priateľka Eileen Finnová, no možno to bol len výplod jej predstavivosti. Detský smiech v takomto prostredí pôsobil zároveň obscénne aj povzbudzujúco. Túžila po ňom a zároveň ho nemohla vydržať.

Posledné prišli na rad Clairine deti Daniel a Alexa. Maya ich objala. Ako vždy, aj teraz túžila chrániť ich pred všetkým zlým. Eddie, jej švagor... Tak sa tomu hovorí? Ako nazvať človeka, ktorý bol ženatý s vašou sestrou pred tým, ako ju zavraždili? „Exšvagor“ priveľmi zaváňa rozvodom. „Bývalý švagor“? Alebo len skrátka „švagor“?

Ďalšie nepodstatné drobnosti na rozptýlenie pozornosti. Eddie k nej pristúpil oveľa opatrnejšie. Na tvári mal chumáče chlpov na miestach, na ktoré pri holení netrafil. Pobozkal ju na líce. Pach mentoliek a ústnej vody bol dosť silný, aby prebil všetko ostatné, čo by z neho mohlo raziť...

Ale veď práve o to išlo, nie?

„Joe mi bude chýbať,“ zamrmlal.

„Viem. Mal ťa veľmi rád, Eddie.“

„Ak môžem niečo urobiť...“

Mohol by si sa lepšie postarať o svoje deti, pomyslela si, no hnev voči nemu ju už opustil, vyfučal z nej ako vzduch z deravej nafukovačky.

„Zvládneme to. Vďaka.“

Eddie zmĺkol, akoby jej vedel čítať myšlienky, čo v tomto prípade možno aj bola pravda.

„Je mi ľúto, že som nebola na poslednom zápase,“ povedala Maya Alexe, „ale zajtra už prídem.“

Všetci traja odrazu vyzerali dosť neisto.

„Ale to nemusíš,“ povedal aj za deti Eddie.

„Neboj sa. Aspoň prídem na iné myšlienky.“

Eddie prikývol, zobral Daniela a Alexu a vykročil k autu. Alexa sa ešte cestou obzrela. Maya sa na ňu povzbudivo usmiala. Nič sa nezmenilo, hovorila jej tým úsmevom. Stále tu budem pre teba, presne ako som sľúbila tvojej mame.

Sledovala, ako Clairina rodina nastupuje do auta. Štrnásťročný Daniel si sadol dopredu a Alexa, ktorá mala ešte len dvanásť, ostala vzadu sama. Od matkinej smrti sa neprestajne krčila, akoby sa pripravovala na ďalší úder. Eddie zamával Mayi, unavene sa na ňu usmial a sadol si za volant.

Maya sa pozerala, ako ich auto pomaly odchádza. Keď jej zmizlo z dohľadu, všimla si v diaľke pri strome detektíva newyorskej polície Rogera Kiercea. Ešte aj dnes. Ešte aj teraz. Bola v pokušení ísť za ním a postaviť sa mu, dožadovať sa odpovedí na svoje otázky, no Judith ju zase chytila za ruku.

„Mala by si sa s Lily vrátiť k nám do Farnwoodu.“

Dom Burkettovcov mal svoje meno. Už to samo osebe zrejme malo Mayu varovať, čo sa z nej stane, keď sa vydá do takej rodiny.

„Vďaka,“ povedala, „ale Lily teraz potrebuje domov.“

„Potrebuje rodinu. Obe ju potrebujete.“

„Cením si to.“

„Myslím to vážne. Lily vždy bude našou vnučkou a ty našou dcérou.“

Judith jej na zdôraznenie pevnejšie stisla ruku. Jej slová boli sladké ako niečo, čo číta z čítacieho zariadenia na niektorom zo svojich galavečerov, no neboli pravdivé – aspoň nie tie, ktoré sa týkali Maye. Nik, kto sa priženil do rodiny Burkettovcov, sa nikdy nestal ničím viac ako tolerovaným outsiderom.

„Možno neskôr,“ povedala jej. „Isto ma chápete.“ Judith prikývla a narýchlo ju objala. Rovnako to spravili aj Joeov brat a sestra. Sledovala ich zdevastované tváre, keď sa šuchtali k limuzínam, ktoré ich odvezú naspäť do rodinného sídla.

Bývalí spolubojovníci z jej čaty boli stále tam. Pozrela sa Shanovi do očí a nenápadne prikývla. Pochopili to. Dalo by sa povedať, že sa rozišli, no v skutočnosti skôr iba ticho zmizli – opatrne, aby svojím odchodom nikoho a nič nevyrušili. Väčšina z nich ešte stále slúžila v ozbrojených silách. Po tom, čo sa stalo na sýrsko-irackej hranici, Mayi „odporučili“, aby prijala ponuku na odchod s poctou. Nemala na výber, a tak to urobila. Preto teraz miesto velenia alebo aspoň výcviku nových regrútov dávala hodiny lietania na letisku Teterboro na severe New Jersey. Boli dni, keď jej to neprekážalo. Väčšinu času jej však služba v armáde chýbala viac, ako si kedy dokázala predstaviť.

Nakoniec ostala sama s kopou hliny, ktorá jej onedlho zakryje manžela.

„Ach, Joe,“ povedala nahlas.

Snažila sa vycítiť jeho prítomnosť. Skúšala to už aj predtým, mnohokrát sa pri žiali snažila nájsť nejakú posmrtnú energiu, nijakú však necítila. Niektorí boli presvedčení, že musí existovať aspoň miniatúrna životná sila – že energia a pohyb nikdy celkom nezomrú, že duša je večná, že hmotu nemôžete úplne zničiť, a tak podobne. Možno to bola pravda, no čím viac úmrtí Maya zažila, tým väčšmi mala pocit, že po človeku neostáva absolútne nič.

Stála nad hrobom, kým sa z ihriska nevrátila Eileen s Lily.

„Ideme?“ spýtala sa jej.

Ešte sa naposledy pozrela na dieru v zemi. Chcela Joeovi povedať niečo hlboké a precítené – niečo, čo by im obom poskytlo nejaké, ehm, vyrovnanie –, no jednoducho na to nenašla slová.

Eileen ich odviezla domov. Lily zaspala v autosedačke, ktorá vyzerala ako niečo z vývojárskej dielne NASA. Maya sedela vpredu a hľadela z okna.

Keď sa dostali k domu – Joe chcel aj domu dať meno, no v tomto sa zaťala –, akosi sa jej podarilo uvoľniť zložitý mechanizmus pásov a vybrať dcéru zo sedačky. Pridržiavala jej hlavu, aby sa nezobudila.

„Vďaka za odvoz,“ šepla priateľke.

Eileen vypla motor. „Mohla by som ísť na chvíľu dnu?“

„Zvládneme to aj samy.“

„O tom nepochybujem.“ Eileen si rozopla pás. „Ale chcela som ti niečo dať. Zaberie to len pár minút.“

Maya to držala v ruke. „Digitálny fotorámček?“

Eileen mala svetlé ryšavé vlasy, pehy a široký úsmev. Jej tvár patrila k tým, ktoré vedia rozjasniť každú miestnosť, takže dokonale zakrývala trápenie, ktoré si prežila.

„Nie. Je to skrytá kamera zamaskovaná ako digitálny fotorámček.“

„Prosím?“

„Teraz, keď pracuješ na plný úväzok, musíš mať všetko poriadne pod kontrolou, nie?“

„Asi.“

„Kde sa Isabella najčastejšie hrá s Lily?“ Maya ukázala doprava. „V obývačke.“

„Poď. Ukážem ti, ako na to.“

„Eileen...“

Priateľka si od nej vzala rámček. „Poď, uvidíš.“

Obývačka bola hneď pri kuchyni. Mala klenutý strop zo svetlého dreva. Na stene visel televízor s veľkou obrazovkou, na zemi stáli dva koše plné didaktických hračiek pre

Lily. Na mieste, kde bol kedysi nádherný mahagónový stolík, sa teraz vynímala detská ohrádka. Bohužiaľ, stolík nebol pre dieťa bezpečný, a tak musel preč.

Eileen prešla k poličke s knihami. Našla na nej dobré miesto, postavila naň rámik a zapojila ho do zásuvky na stene. „Už som ti doň natiahla pár rodinných fotiek. Bude ich zobrazovať v náhodnom poradí. Isabella sa zvyčajne hrá s Lily na gauči?“

„Áno.“

„Fajn.“ Eileen posunula rámček smerom ku gauču. „Má širokouhlý objektív, takže uvidíš celú izbu.“

„Eileen...“

„Videla som ju na pohrebe.“

„Koho?“

„Lilinu pestúnku.“

„Isabellina rodina sa starala už o Joea. Jej mama bola jeho pestúnkou. Jej brat je rodinný záhradník.“

„To akože fakt?“

Maya iba mykla plecom. „Sú to boháči.“

„To veru sú.“

„Takže jej veríš?“

„Komu? Isabelle?“

„Áno.“

Maya pokrčila plecami. „Veď ma poznáš.“

„Práve preto.“ Eileen bola pôvodne Clairina kamarátka. V prvom ročníku vo Vassarovej vysokej škole spolu bývali na internáte, no rýchlo sa zblížila aj s Mayou. „Ty neveríš nikomu na svete, Maya.“

„Tak by som to nenazvala.“

„Fajn. A keď príde na tvoje dieťa?“

„Keď príde na moje dieťa...“ zamyslela sa Maya. „Áno. Máš pravdu. Neverím nikomu na svete.“

Eileen sa usmiala. „Preto som ti to kúpila. Pozri sa, nehovorím, že niečo odhalíš. Isabella vyzerá celkom dobre.“

„Ale radšej si aj tak dáme pozor?“

„Presne. Ani neviem vysloviť, ako sa mi vďaka kamere uľavilo, keď som musela nechať Kyla a Missy s pestúnkou.“

Maya sa nad tým zamyslela. Napadlo jej, či Eileen ten prístroj používa len kvôli pestúnke, alebo či si ním nezháňala dôkazy aj proti niekomu inému. Zatiaľ si to však radšej nechala pre seba.

„Máš na počítači vstup na pamäťové karty?“ chcela vedieť Eileen.

„Nie som si istá.“

„To nič. Priniesla som ti na ne čítačku, ktorá sa dá pripojiť na ktorékoľvek USB. Stačí ju pichnúť do počítača alebo notebooku. Jednoduchšie to už vlastne ani nemôže byť. Večer stačí vybrať kartu z rámčeka – je tu vzadu, vidíš?“

Maya prikývla.

„Potom ju už len vopcháš do čítačky a na obrazovke sa ti objaví video. Karta má tridsaťdva gigabajtov, takže ti v pohode vydrží aj na niekoľko dní. Kamera funguje na senzor pohybu, aby nenahrávala, keď v izbe nik nie je.“

Maya sa neubránila úsmevu. „Pozrime sa na teba.“

„Čo? Trápi ťa, že sme si prehodili roly?“

„Troška. Na toto som mala myslieť sama.“

„Prekvapuje ma, že ti to nenapadlo.“

Pozrela sa priateľke do očí. Eileen nemala ani stošesťdesiat centimetrov a Maya mala takmer stoosemdesiat, no vďaka vojensky vzpriamenému držaniu tela vyzerala ešte vyššia. „Videla si na tej svojej niekedy niečo?“

„Myslíš niečo, čo som nemala?“

„Áno.“

„Nie,“ odvetila Eileen. „A viem, na čo myslíš. Nevrátil sa. Nevidela som ho.“

„Ja ťa nesúdim.“

„Ani troška?“

„Čo by som to bola za priateľku, keby som ťa aspoň troška nesúdila?“

Eileen k nej pristúpila a pevne ju objala. Maya jej to opätovala. Eileen jej nebola ani trocha cudzia. Aj ona chodila na Vassarovu, o ročník nižšie ako Claire. V idylických časoch pred tým, ako nastúpila do Armádnej leteckej školy vo Fort Ruckere v Alabame, boli všetky tri nerozlučnými priateľkami. Dodnes ju pokladala za svoju najlepšiu kamarátku. Mala len ju a Shana.

„Ľúbim ťa, vieš?“ Maya prikývla. „Viem.“

„Si si istá, že tu nemám ostať?“

„Musíš sa starať o vlastnú rodinu.“

„Tá je v pohode,“ vyhlásila Eileen a ukázala palcom na digitálny fotorámček. „Stále ju mám pod dozorom.“

„Veľmi vtipné.“

„Ani nie. Vieš, vidím na tebe, že by sa ti zišlo trocha odpočinku. Zavolaj, keby si niečo potrebovala. Aha, a s večerou si nerob starosti. Objednala som ti čínu z Look See. Do dvadsiatich minút ti ju privezú.“

„Ľúbim ťa, vieš?“

„Jasné,“ odvetila Eileen cestou k dverám. „Viem.“ Hneď nato sa zastavila. „Ajaj.“

„Čo je?“

„Máš spoločnosť.“

Druhá kapitola

TÁ SPOLOČNOSŤ MALA podobu nízkej zarastenej postavy vyšetrovateľa vrážd newyorskej polície Rogera Kiercea. Vošiel do domu čo najpyšnejším krokom, obzeral sa na všetky strany, ako to už policajti robievajú, a utrúsil: „Máte to tu pekné.“

Maya sa zamračila. Už sa ani neunúvala predstierať, že jej to nelezie na nervy.

Kierce pôsobil tak trocha neandertálskym dojmom. Bol nízky a zavalitý a ruky mal akoby prikrátke v pomere k telu. Jeho tvár patrila k tým, čo vyzerajú neoholene aj tesne po holení, husté obočie pripomínalo posledné štádium metamorfózy húsenice a chlpy na rukách ako výsledok práce s kulmou.

„Neprekáža vám, dúfam, že som sa tu zastavil.“

„Prečo by mi to malo prekážať?“ spýtala sa. „Aha, jasné, lebo som práve pochovala manžela.“

Detektív predstieral kajúcnosť. „Uvedomujem si, že som to mohol načasovať aj lepšie.“

„Myslíte?“

„Ale zajtra sa vrátite do práce a... Kedy je vôbec dobrý čas na niečo také?“

„Správna pripomienka. Čo pre vás môžem urobiť, pán detektív?“

„Mohli by sme si niekam sadnúť?“

Maya ukázala na gauč v obývačke. Pritom jej napadla strašidelná myšlienka: Toto stretnutie – a vlastne každé, čo sa odohrá v tejto izbe – nahráva skrytá kamera. Aká čudesná predstava. Samozrejme, mohla by ju manuálne vypínať a zapínať, ale kto by si to pamätal? Kto by sa s tým chcel každý deň otravovať? Napadlo jej, či kamera nenahráva aj zvuk. Musí sa na to spýtať Eileen alebo počkať, kým si nepustí prvé nahrávky.

„Máte to tu pekné,“ nadhodil Kierce.

„To ste už vraveli v hale.“

„Kedy ten dom postavili?“

„Niekedy v dvadsiatych rokoch.“

„A vlastní ho rodina vášho zosnulého manžela, áno?“

„Áno.“

Kierce si sadol. Maya ostala stáť.

„Čo pre vás môžem urobiť, pán detektív?“

„Mám len pár doplnkových otázok a tak podobne.“

„Doplnkových?“

„Majte so mnou strpenie, dobre?“ Vrhol na Mayu čosi, čo určite pokladal za očarujúci úsmev. Nezabral na ňu.

„Kde to mám...“ Zalovil vo vnútornom vrecku saka a vytiahol z neho odratý notes. „Neprekážalo by vám, keby sme si to prešli ešte raz?“

Nevedela, čo si o tom myslieť, ale práve to zrejme aj chcel. „Čo chcete počuť tentoraz?“

„Začnime pekne od začiatku, dobre?“

Posadila sa a roztiahla ruky, akoby vravela: Do toho.

„Prečo ste sa s manželom stretli v Central Parku?“

„Požiadal ma o to.“

„Telefonicky, však?“

„Áno.“

„Bolo to normálne?“

„Stretávali sme sa tam aj predtým. Áno.“

„Kedy?“

„Neviem. Párkrát. Už som vám o tom hovorila. Je to pekná časť parku. Zvykli sme si rozprestrieť deku a potom sme si zašli na obed do Boathousu...“ Zasekla sa a silene prehltla. „Je to skrátka pekné miesto. To je všetko.“

„Za dňa áno, ale v noci je trocha izolované, nemyslíte si?“

„Vždy sme sa tam cítili bezpečne.“

Usmial sa na ňu. „Tipujem, že vy sa cítili bezpečne na väčšine miest.“

„Ako to myslíte?“

„Keď vezmeme do úvahy, kde všade ste boli – veď viete, na nebezpečných miestach –, tak vám park asi nebude pripadať bohvieako riskantne.“ Kierce si zakašlal do dlane.

„Tak či onak, manžel vám zavolal a povedal: ,Stretnime sa tam‘, a tak ste tam šli.“

„Presne tak.“

„Ibaže,“ poťažkal notes v ruke, oblizol si prst a začal v ňom listovať, „vám nevolal.“

Pozrel sa na ňu.

„Prosím?“

„Vraveli ste, že vám volal s tým, že sa máte stretnúť na tom mieste v parku.“

„Nie. To ste vraveli vy. Ja som vravela, že sa tam chce stretnúť a povedal mi to po telefóne.“

„Ale potom som sa spýtal, či vám zavolal, a vy ste odvetili: ‚Presne tak. “

„Neťahajte ma za slovíčka, pán detektív. Máte zoznam hovorov z tej noci, však?“

„Áno, mám ho.“

„A našli ste v ňom telefonát medzi mnou a manželom?“

„Našiel.“

„Nepamätám sa, či on volal mne, alebo ja jemu. Navrhol však, aby sme sa stretli na našom obľúbenom mieste v parku. Mohla som to navrhnúť aj ja – nechápem, aký je v tom rozdiel – a možno by som to aj urobila, keby ma nebol predbehol.“

„Môže niekto potvrdiť, že ste sa tam s manželom stretávali aj v minulosti?“

„Asi nie, ale nechápem, prečo by na tom záležalo.“ Kierce na ňu vrhol neúprimný úsmev. „Ani ja, a tak poďme ďalej, čo poviete?“

Preložila si nohu cez nohu a čakala.

„Opísali ste dvoch mužov, ktorí sa k vám priblížili zo západu. Je to tak?“

„Áno.“

„Obaja mali lyžiarske masky?“

Toto už s políciou preberala minimálne desaťkrát.

„Áno.“

„Čierne lyžiarske masky, ak sa nemýlim.“

„Nemýlite sa.“

„A jeden mal podľa vašej výpovede okolo metra osemdesiat. Koľko meriate, pani Burkettová?“

Takmer odsekla, že jej má hovoriť kapitánka – neznášala, keď ju oslovovali ako pani –, táto hodnosť však už pre ňu bola minulosťou. „Hovorte mi Maya, prosím. Meriam presne meter osemdesiat.“

„Takže jeden z tých mužov bol zhruba taký vysoký ako vy.“ Mala čo robiť, aby nevyvrátila oči. „Ehm... Áno.“

„Útočníkov ste opísali dosť podrobne.“ Kierce začal čítať z notesa: „Jeden bol vysoký meter osemdesiat, druhý mal približne meter sedemdesiat. Jeden mal čiernu mikinu, džínsy a červené tenisky značky Converse, druhý svetlomodré tričko bez nápisu, béžový ruksak a čierne bežecké topánky, no neviete povedať, akej značky.“

„Je to tak.“

„Ten s červenými converskami zastrelil vášho manžela.“

„Áno.“

„A potom ste ušli.“ Maya nič nevravela.

„Podľa vašej výpovede vás chceli olúpiť. Vraveli ste, že Joe nevytiahol peňaženku dosť rýchlo. Váš manžel mal aj drahé hodinky. Pokiaľ viem, mala to byť značka Hublot.“

V hrdle mala odrazu veľmi sucho. „Áno. Je to tak.“

„Prečo im ich jednoducho nedal?“

„Myslím... Myslím, že by to bol urobil.“

„Ale?“

Pokrútila hlavou.

„Maya?“

„Už vám niekedy mierili zbraňou medzi oči, pán detektív?“

„Nie.“

„Tak potom to možno nechápete.“

„Čo ako?“

„Hlaveň. Otvor hlavne... Keď na vás niekto mieri, keď sa vyhráža, že stisne spúšť, tá čierna diera rastie do neskutočných rozmerov, akoby vás chcela celého pohltiť. Niektorí ľudia pri pohľade na ňu úplne stuhnú.“

Kierce o poznanie zjemnil tón. „A váš manžel... bol jedným z tých ľudí?“

„Na sekundu.“

„A to bolo pridlho?“

„V tomto prípade áno.“

Obaja dlhú chvíľu mlčali.

„Nemohla tá zbraň vystreliť len nešťastnou náhodou?“ spýtal sa napokon Kierce.

„O tom pochybujem.“

„Prečo?“

„Z dvoch dôvodov. Po prvé, bol to revolver. Vyznáte sa v revolveroch?“

„Nie bohvieako.“

„Fungujú tak, že musíte buď natiahnuť kohútik, alebo veľmi silne stlačiť spúšť. Z revolvera nevystrelíte len tak, nešťastnou náhodou.“

„Rozumiem. A ten druhý dôvod?“

„Ten je ešte jednoznačnejší. Na Joea vystrelili trikrát. Nešťastnou náhodou nevystrelíte tri razy po sebe.“

Kierce prikývol a znova sa pozrel do poznámok. „Prvá strela zasiahla manžela do ľavého pleca. Druhá ho trafila do ľavej časti kľúčnej kosti.“

Maya zavrela oči.

„Ako ďaleko bol strelec vo chvíli, keď vypálil?“

„Tri metre.“

„Súdny lekár tvrdí, že ani jedna z týchto rán nebola smrteľná.“

„Áno. Už ste mi to hovorili.“

„Čo sa teda stalo potom?“

„Pokúsila som sa ho zadržať, keď padal...“

„Joea?“

„Áno, Joea!“ odsekla zlostne. „Koho iného?“

„Pardon. Čo bolo potom?“

„No... Joe klesol na kolená.“

„A vtedy páchateľ vystrelil tretí raz?“ Maya nič nevravela.

„Tretí raz,“ zopakoval Kierce. „Smrtiaci výstrel.“

„Už som vám to povedala.“

„Čo presne?“

Zdvihla zrak a pozrela sa mu do očí. „Tretí výstrel som nevidela.“

Kierce prikývol. „Presne tak,“ povedal nepríjemne pomaly. „Lebo v tom čase ste už utekali.“

„Pomoc... Prosím... Niekto... Môjho muža...“

V hrudi ju začínalo svrbieť. Navalila sa na ňu spleť zvukov – streľba, rachot vrtuľníkových rotorov, rev bolesti. Zavrela oči, niekoľkokrát sa zhlboka nadýchla a podarilo sa jej udržať si vyrovnaný výraz.

„Maya?“

„Áno, ušla som. Okej? Boli dvaja a mali zbrane. Ušla som. Ušla som od manžela a o nejakých, neviem, možno päť či desať sekúnd som zozadu počula výstrel a teraz, áno, po tom, čo ste mi povedali, už viem, že kým som utekala, ten istý strelec priložil zbraň Joeovi k hlave, aj keď ten už kľačal na zemi, a stisol spúšť...“

Nedopovedala to.

„Nik vám to nedáva za vinu, Maya.“

„Na to som sa ani nepýtala, pán detektív,“ precedila cez zaťaté zuby. „Čo chcete?“

Kierce začal znova listovať v notese. „Okrem veľmi podrobného opisu útočníkov ste nám dokázali povedať, že ten s červenými teniskami mal Smith and Wesson šesťstoosemdesiatšesť a jeho spolupáchateľ bol ozbrojený Berettou M-deväť.“ Zdvihol zrak od poznámok. „To je riadne pôsobivé, identifikovať takto zbrane.“

„Patrí to k výcviku.“

„Teraz máte na mysli svoj vojenský výcvik, áno?“

„Povedzme, že som skrátka vnímavá.“

„Ale to je azda až priskromné, Maya. Všetci vieme o vašich hrdinských výkonoch v zámorí.“

Aj o mojom páde, dodala takmer i nahlas.

„V parku nie je bohvieaké osvetlenie. Iba pár pouličných lámp v diaľke.“

„Stačilo mi to.“

„Aj na to, aby ste rozoznali konkrétny model zbrane?“

„V zbraniach sa vyznám.“

„Jasné. Samozrejme. Vlastne ste skúsený ostrostrelec, nemám pravdu?“

„Skúsená ostrostrelkyňa,“ opravila ho celkom automaticky a on sa rovnako inštinktívne povýšenecky usmial.

„Pardon. Moja chyba. Ale aj tak, bola tam tma...“

„Smith and Wesson bol z leštenej ocele, nie čierny. Aj potme ho bolo dobre vidieť. Okrem toho som počula, ako útočník natiahol kohút. To sa robí na revolveroch, nie na samonabíjacích pištoliach.“

„A Beretta?“

„Nie som si istá, či to bol práve ten model, ale zbraň mala plávajúcu hlaveň v štýle Beretty.“

„Ako viete, z tela vášho manžela sme vybrali tri projektily. Sú kalibru tridsaťosem – rovnakého, aký používa Smith and Wesson šesťstoosemdesiatšesť.“ Pošúchal si tvár, akoby nad niečím urputne premýšľal. „Vlastníte strelné zbrane, však, Maya?“

„Áno.“

„Nemáte náhodou aj Smith and Wesson šesťstoosemdesiatšesť?“

„Odpoveď poznáte,“ odvrkla.

„Odkiaľ by som ju poznal?“

„Zákony New Jersey požadujú, aby som si registrovala všetky zbrane zakúpené v tomto štáte. Takže to už musíte vedieť. Pokiaľ nie ste úplne neschopný, pán detektív, a to celkom isto nie ste, už ste si moje zbrane preverili v registri. Mohli by sme tu teda prestať hrať divadielko a prejsť k veci?“

„Ako ďaleko je podľa vás od miesta vraždy k fontáne Bethesda?“

Zaskočilo ju, ako nečakane zmenil tému. „Nepochybujem, že ste si to odmerali.“

„Máte pravdu, áno. Keď vezmeme do úvahy, ako sa tam kľukatia chodníky, je to približne tristo metrov. Skúsil som tú trasu aj prebehnúť. Nie som v takej forme ako vy, ale trvalo mi to asi minútu.“

„Okej.“

„No a to ma priviedlo k jednej veci. Viacero svedkov vypovedalo, že počuli streľbu, no vy ste sa objavili minimálne o minútu či dve neskôr. Ako to vysvetlíte?“

„Prečo by som to mala vysvetľovať?“

„Je to poctivá otázka.“

Nemihla ani brvou. „Myslíte si, že som zastrelila vlastného muža, pán detektív?“

„Zastrelili ste ho?“

„Nie. A viete, ako to môžem dokázať?“

„Ako?“

„Poďte so mnou na strelnicu.“

„Nerozumiem vám.“

„Ako ste sám vraveli, som trénovaná ostrostrelkyňa.“

„Tak nám to vraveli.“

„Tak potom to viete aj sám.“

„Čo presne?“

Naklonila sa dopredu a pozrela sa mu do očí. „Na takúto vzdialenosť by som tri výstrely nepotrebovala ani so zaviazanými očami.“

Nad tým sa normálne pousmial. „To je pravda. Ospravedlňujem sa za túto vyšetrovaciu verziu, lebo osobne si nemyslím, že ste manžela zastrelili práve vy. Vlastne to aj môžem dokázať.“

„Ako to myslíte?“

Kierce sa postavil. „Svoje zbrane máte tu v dome?“

„Áno.“

„Mohli by ste mi ich ukázať?“

Odviedla ho k trezoru na zbrane v pivnici.

„Tipujem, že ste veľkou zástankyňou druhého dodatku ústavy,“ nadhodil cestou.

„Do politiky sa nepletiem.“

„Ale máte rada zbrane.“ Pozrel sa na trezor. „Nevidím tu koliesko na kombinácie. Je na kľúč?“

„Nie. Odomyká sa odtlačkom prsta.“

„Aha. Chápem. Takže je nastavený tak, aby ste ho mohli odomknúť iba vy.“

Maya nasilu preglgla. „Teraz už áno.“

„Ach,“ vzdychol, lebo si uvedomil svoju chybu. „Aj manžel?“

Prikývla.

„Mal doň prístup aj niekto okrem vás dvoch?“

„Nikto.“ Priložila palec na snímač a dvere sa s výrazným cvaknutím otvorili. Potom ustúpila.

Kierce sa pozrel dnu a tlmene zahvízdal. „Načo ich všetky potrebujete?“

„Nepotrebujem ich. Rada strieľam. Je to moje hobby. Väčšina ľudí to nechápe a nechce pochopiť. Mne to neprekáža.“

„Kde je váš Smith and Wesson šesťstoosemdesiatšesť?“ Ukázala hlbšie do trezora. „Tu.“

Detektív prižmúril oči. „Mohol by som si ho zobrať?“

„Smith and Wesson?“

„Áno, ak vám to neprekáža.“

„Nehovorili ste, že viete, že som to nebola ja?“

„Hovoril, ale rovno by sme mohli okrem vás vylúčiť spomedzi podozrivých aj vašu zbraň, nemyslíte?“

Vybrala revolver z trezora. Ako väčšina výborných strelcov, aj ona bola priam posadnutá čistením, nabíjaním a vybíjaním svojich zbraní, čo v praxi znamená, že sa vždy znova a znova uisťovala, či zbraň nie je nabitá. Nebola.

„Dám vám naň potvrdenie.“

„Samozrejme, mohla by som žiadať o súdny príkaz.“

„A ja by som ho pravdepodobne dostal,“ prikývol Kierce. Mal pravdu. Podala mu revolver.

„Pán detektív?“

„Áno?“

„Niečo mi tajíte.“

Len sa usmial. „Ešte sa vám ozvem.“

Table of Contents

Prvá kapitola

Druhá kapitola