Copyright © 2015 by L. S. Hawker

Published by arrangement with Witness Impulse,

an imprint of HarperCollins Publishers. All rights reserved.

Translation © Ondřej Duha, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE DROWNING GAME

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

facebook.com/Nakladatelství Alpress

Vydání první

ISBN 978-80-7543-606-1 (ePub)

ISBN 978-80-7543-607-8 (mobi)

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

Epilog

Poděkování

Pro Laylu

KAPITOLA 1

Středa

Sirény a pach cizích lidí nutily Sarxe a Teslu divoce štěkat a pobíhat sem tam, jak se snažili zabránit vetřelcům ve vstupu na pozemek bez pomoci plotu. Na druhé straně prašné cesty parkovala dvě policejní auta, hasičský vůz a sanitka. Policisté a hasiči postávali v hloučku a stále se dívali k domu.

Tatínkův iPhone začal zvonit a ne a ne ztichnout. Nedokázala jsem se přimět ho zvednout. Věděla jsem, že volají poldové zvenku, abych otevřela domovní dveře, ale žádat mě, abych dovnitř pustila skupinu cizích lidí, bylo skoro jako chtít po praseti, aby pilotovalo tryskáč. Neměla jsem žádný výcvik ani zkušenosti, které by mě vedly. Toužila jsem vyndat z trezoru ve sklepě AK-47 i přesto, že bych pak stála proti půl tuctu vycvičených mužů.

„Petty Moshenová.“ Elektrický megafon zesílil hlas muže venku.

Psi při tom zvuku zavyli a třas, který zachvátil celé mé tělo, ještě zesílil. Takhle jsem se netřásla od noci, kdy mě tatínek nechal samotnou na prérii v husté vánici, abych zdokonalila svůj orientační smysl.

„Petty, odvolejte ty psy.“

Nemohla jsem to udělat.

„Znovu zavolám na mobil vašeho otce a chci, abyste to zvedla.“

Zavřela jsem oči, soustředila se a představovala si, že ta slova vycházejí z tatínkových úst, jeho hlasem. IPhone zavibroval. Zvedla jsem ho, přijala tlačítkem hovor a přitiskla si ho k uchu.

„Tady je šerif Bloch,“ řekl muž v telefonu. „Musíte vyjít ven a promluvit si s námi o vašem otci.“

Znovu jsem si odkašlala. „Nejdřív musím něco udělat,“ řekla jsem a ukončila hovor. Zamířila jsem do sklepa.

Dole jsem nastoupila na běžecký pás, nastavila rychlost na patnáct kilometrů a pět minut běžela, pravidelným tempem, na plný plyn. Tohle vždycky dělala moje oblíbená postava detektiv Deider Walshová ze seriálu Newyorské delikty, když ji přemohly emoce. Nikdo kromě mě a tatínka do našeho domu nikdy nevstoupil, tak jsem se potřebovala uklidnit.

Seskočila jsem z trenažéru a vyběhla schody po dvou, udýchaná, zpocená, s pálením v nohou, ale klidnější. Hodila jsem si do úst větrovou žvýkačku. Pak jsem šla přímo k domovním dveřím, jako by to udělala detektiv Walshová – neohroženě, sebejistě, odhodlaně. Rozrazila jsem dveře a křikla: „Sarxi! Teslo! Ke mně!“

Oba psi se okamžitě ohlédli a rozběhli se ke mně. Všimla jsem si, že se k autům na protější straně cesty připojilo další, zbrusu nový červený pick-up Dodge Ram 4x4 po tuningu. Opíral se o něj Randy King v žlutohnědém stetsonu, kostkované košili, džínách a kovbojských botách. Z jeho tváře jsem viděla jenom černý mroží knír. Byl to muž, kterému mi tatínek nařídil zavolat, kdyby se mu cokoliv stalo. Několikrát jsem Randyho viděla, ale až doteď jsem s ním nemluvila.

Udýchaní psi se posadili přede mě a neklidně kňučeli. Sklonila jsem se a podrbala je za ušima, vděčná, že je tatínek tak dobře vycvičil. Napřímila jsem se a odvedla je do garáže pro jedno auto přiléhající k levé straně domu. Opět si sedli, než jsem zvedla vrata a ukázala jim, aby šli dovnitř. Ani trochu se jim to nelíbilo – třásli se, ocasy mezi nohama –, ale uposlechli mého povelu „zůstaň“. Spustila jsem vrata a obrátila se, abych čelila invazi.

Jako bych deaktivovala neviditelné silové pole, vyrazili všichni ti muži kupředu naráz: zdravotníci a hasiči se svými kufry s výstrojí, policisté s rukama nad pouzdry s pistolemi. Nedokázala jsem pohlédnout ani jednomu z nich do očí, ale cítila jsem, že na mě zírají jako na exotické zvíře nebo sériového vraha.

Ten, který musel být šerif, šel přímo ke mně, a já ustoupila dozadu. V ruce jsem svírala nůž, co nosím neustále připnutý k podprsence. Věděla jsem, že by nebylo rozumné sáhnout pod mikinu a třeba se jen dotknout zmenšené verze glocku v podpažním pouzdře.

„Petty?“

„Ano, pane,“ řekla jsem s pohledem upřeným na trs jedovatého žlutého starčeku u svých nohou.

„Jsem šerif Bloch. Pustíte nás dovnitř, prosím?“

„Ano, pane,“ odpověděla jsem, obrátila se a vystoupala po vnějších schodech. Strčila jsem do síťových dveří, vešla a ustoupila ke straně, abych pustila dovnitř celý šik cizích lidí. Dýchala jsem mělce a znovu jsem se roztřásla. Srdce mi bušilo tak silně, až jsem to cítila v obličeji a boule na levém rameni – zjizvená tkáň po zranění v dětství – mě hrozně svědila jako pokaždé, když jsem nervózní.

Zdravotníci vstoupili hned po šerifovi.

„Kde je?“ zeptal se jeden z nich. Ukázala jsem doprava, ke schodišti. Vyrazili se svými kufry nahoru. Špatně se mi dýchalo, jako by v domě nebylo pro tolik lidí dost vzduchu.

Šerif Bloch a jeho zástupce zamířili do obývacího pokoje. Oba se rozhlédli po místnosti, která byla prázdná až na stojací hodiny v koutě. Ta starožitnost se už před lety zastavila, takže bylo v domě vždycky tři sedmnáct.

„Stěhujete se odsud?“ zeptal se zástupce šerifa.

„Ne,“ odpověděla jsem a pak mi došlo, proč se ptá. Všechen nábytek byl narovnaný uprostřed místnosti, dál od oken.

Zástupce a šerif na sebe pohlédli. Zástupce došel k jednomu z předních oken a pohlédl skrz mříže ven.

„To je neprůstřelné sklo?“ zeptal se mě.

„Ano, pane.“

Znovu se podívali jeden na druhého.

„Můžeme se někde posadit?“ otázal se šerif Bloch.

Šla jsem do našeho televizního pokoje, původně jídelny, a oni mě následovali. Posadila jsem se na gauč, ze kterého se zvedl prach, a péra zahrála molový akord. Zvedla jsem nohy a objala si kolena.

„Tohle je zástupce Hencke.“

Zástupce mi podal ruku. Nestiskla jsem mu ji a on ji po chvilce spustil.

„Upřímnou soustrast,“ řekl. Měl blonďaté vlasy na ježka a tmavě modrou uniformu.

Šel se posadit do tatínkova houpacího křesla a dělo se to pomalu, jako když se díváte, jak se vám noří nůž do žaludku a nedokážete ho zastavit.

„Ne!“ vykřikla jsem.

V tom křesle nikdy neseděl nikdo jiný než tatínek. Pustit tyhle lidi do domu byla jedna věc, ale něco jiného bylo nechat je dělat si, co chtějí.

Rozhlédl se kolem a pak se podíval na mě, obličej plný zmatku. „Cože? Já – jenom jsem si chtěl sednout.“

„Přines si židli z kuchyně,“ řekl šerif Bloch.

Zástupce si do televizního pokoje přinesl jednu modrou umakartovou židli. Když se snažil psát do formuláře na malé podložce, třásly se mu ruce. Můj výbuch ho zřejmě rozhodil stejně jako mě.

„Hláskujte mi svoje jméno.“

„M-O-S-H-EN.“

„Narodila jste se tady?“

„Ne. Pocházíme z Detroitu.“

Překvapeně na mě pohlédl.

„Jak jste skočili tady? Máte v okolí příbuzné?“

Zavrtěla jsem hlavou. Neřekla jsem mu, že nás tatínek přestěhoval do Saw Pole v Kansasu, protože, jak tvrdil, chtěl vždycky být farmář. V Saw Pole farmařil jen na malém políčku a choval ovády, ale nic víc.

„Kolik je vám let?“

„Jednadvacet.“

Sklonil propisku. „Chodila jste do školy v Niobe? Nepamatuju se, že bych vás tam viděl.“

„Tatínek mě učil doma,“ řekla jsem.

„Kdy jste zjistila, že je váš otec mrtvý?“ Zástupci zrůžověla kůže na hlavě. Potřeboval by si nechat narůst delší vlasy, aby ho to místo tak neprozrazovalo.

„Psi začali štěkat okolo druhé.“

„Druhé v noci nebo odpoledne?“

„Odpoledne,“ řekla jsem. „Zhruba ve čtvrt na tři začali naši psi štěkat na zadní dveře. Šla jsem se tam podívat a nenašla nikde žádné stopy násilného vniknutí do obydlí. Vzala jsem si z trezoru ve sklepě svoji winchestrovku s úmyslem obejít pozemek, ale psi mě odmítli následovat. Dospěla jsem k závěru, že se něco přihodilo uvnitř domu, a pokračovala jsem prohlídkou prvního patra.“

Propiska zástupce Henckeho se zastavila ve vzduchu a zamračil se. „Proč mluvíte takhle?“

„Jak?“

„Obvykle kladu otázky a lidé na ně odpovídají.“

„Popisuju vám, co se stalo.“

„A mohla byste to dělat obyčejnou angličtinou?“

Nevěděla jsem, co na to říct, tak jsem neřekla nic.

„Heleďte,“ vyzval mě, „jenom odpovídejte na otázky.“

„Dobře.“

„Tak jo. Takže kde byl váš otec?“

„Dneska ráno po snídani řekl, že se necítí dobře, tak si šel nahoru lehnout,“ řekla jsem.

Celý den jsem čekala, že tatínek zavolá, abych mu přinesla něco k jídlu, ale neozval se. Nešla jsem se na něho podívat, protože jsem byla ráda, že nemusím vařit oběd a večeři ani mu přinést pivo. Celý den jsem natahovala krk ke schodišti a čekala, že se tatínek připlíží a načapá mě u sledování zakázaných seriálů. Ztlumila jsem zvuk, abych ho slyšela, kdyby šel dolů po praskajících starých schodech.

„Takže psí štěkot vás konečně přiměl jít se podívat do ložnice, je to tak?“

Přikývla jsem.

„Ti psi nás všechny chtěli roztrhat na kusy,“ řekl zástupce a přejel si rukou dozadu a dopředu po ježku.

Vždycky jsem chtěla malého psíka, kterého bych si mohla brát na klín a mazlit se s ním, ale tatínek dával přednost velkým plemenům. Sarx byl německý ovčák a Tesla rotvajler.

Zástupce sklonil hlavu k psací podložce. „Proč myslíte, že štěkali?“

„Cítili to,“ řekla jsem.

Vzhlédl. „Co cítili?“

„Smrt. Pak jsem zaklepala na dveře zesnulého – chci říct tatínka –, abych si vyžádala povolení vstoupit.“

„Takže jste šla do jeho pokoje,“ poznamenal zástupce s tužkou čekající nad papírem.

„Jakmile jsem usoudila, že není schopen odpovědět, šla jsem do jeho pokoje. Ležel na břiše na pokrývkách obličejem ke mně a  měl na sobě šortky… víte, jaké bylo horko, a on nerad zapíná klimatizaci před Dnem obětí války – a já si při pohledu na jeho nohy pomyslela: ,Má nějakou vyrážku. Měla bych mu přinést zinkovou mast,‘ ale pak jsem si vzpomněla, co vím z televize o libiditě a –“

„O lividitě,“ řekl.

„Cože?“

„Je to lividita, ne libidita, když se krev usadí v nejnižších částech těla.“

„Asi jsem to nikdy neviděla napsané.“

„A co jste udělala potom?“

„Pak jsem…“

Nedokázala jsem dokončit větu. Až do téhle chvíle vymazal šok z nalezení tatínkova těla a přítomnosti cizích lidí v domě všechno ostatní. Ale teď na mě otcova smrt plně dolehla a začalo mě štípat v očích. Ten pocit jsem kdysi dávno zažila. Věděla jsem, že se rozpláču, a nevěděla jsem, jestli ze smutku, že tatínek umřel, nebo z radosti, že budu konečně volná a budu moct žít normálním životem, o jakém jsem vždycky snila.

Před těmi cizími lidmi jsem se však nemohla rozplakat, ukázat svou slabost. Slabost byla nebezpečná. Pomyslela jsem na Deidre Walshovou a vzpomněla si, co vždycky udělala, když hrozilo, že se rozpláče. Odkašlala jsem si.

„Tehdy jsem si uvědomila, že skonal. Podle rigor mortis jsem odhadla dobu úmrtí zhruba na desátou hodinu ranní, takže jsem se ho nepokusila resuscitovat,“ řekla jsem a vzpomněla si při tom na tatínkovu voskovitou, na dotek chladnou pokožku. „Následně jsem zvedla z nočního stolku jeho mobil a zavolala panu Kingovi.“

„Randymu Kingovi?“

Přikývla jsem.

„Proč jste nevytočila devět set jedenáct?“

„Protože mi tatínek vštěpoval, abych zavolala panu Kingovi, kdyby se mu něco stalo.“

Zástupce na mě pohlédl, jako bych se přiznala k vraždě. Pak odvrátil zrak a vstal.

„Myslím, že koroner už skoro skončil, ale bude s vámi chtít mluvit.“

Zatímco jsem čekala, choulila jsem se na pohovce a přemýšlela o tom, jak se můj život změní. Budu muset chodit nakupovat, platit účty a daně a dělat všechno ostatní. Nic z toho mě tatínek nikdy neučil.

Ve dveřích se objevil koroner. „Slečno Moshenová?“ Byl to mohutný, do všech stran kulatý muž v propínacím svetru.

„Ano?“

Posadil se na kuchyňskou židli, kterou uvolnil zástupce.

„Musím vám položit pár otázek,“ řekl.

„Dobře,“ přikývla jsem. Byla jsem ve střehu. Zástupce byl hubený a malý, i když měl pistoli. Tu bych mu však dokázala sebrat, kdybych chtěla. S koronerem jsem si nebyla jistá, byl tak těžký a velký.

„Můžete mi povědět, co se stalo?“

Začala jsem opakovat svou výpověď, ale koroner mě přerušil. „Nesvědčíte u soudu,“ řekl. „Jenom mi povězte, co se stalo.“

Pokusila jsem se splnit jeho žádost, ale nevěděla jsem, jak to říct, abych ho nerozzlobila.

„Stěžoval si váš otec někdy na bolest na hrudi, pálení pod čelistí? Bolela ho levá paže?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Řekl jenom, že se necítí dobře. Jako kdyby měl chřipku.“

„Měl váš otec vysoký cholesterol? Vysoký krevní tlak?“

„To nevím.“

„Kdy byl naposledy u doktora?“ zeptal se koroner.

„Doktorům nevěřil.“

„Vašemu otci bylo padesát jedna, takže budu muset nařídit pitvu, i když šlo nejspíš o infarkt. Provedeme toxikologické testy, které budou trvat asi čtyři týdny, protože je budeme muset poslat do laboratoře v Topece.“

Odkrvil se mi obličej. „Toxikologie?“ řekla jsem. „Proč?“

„Je to standardní postup,“ vysvětlil.

„Jsem si celkem jistá, že by tatínek pitvu nechtěl.“

„Jen klid,“ řekl. „Můžete ho pohřbít předtím, než dostaneme výsledky testů.“

„Ne, chci říct, že by tatínek nechtěl, aby ho takhle někdo rozřezal.“

„Nařizuje to zákon.“

„Prosím.“

Přimhouřil oči a pátravě na mě pohlédl. Pak vstal.

„Kam pošlou tělo po pitvě?“

„Do Holtova pohřebního ústavu v Niobe,“ ozval se hlas z obývacího pokoje.

Vstala jsem z gauče, abych viděla, kdo to řekl. Randy King stál zády ke zdi, stetson nakloněný do očí.

Koroner se na mě tázavě podíval.

„Jsem vykonavatel poslední vůle pana Moshena,“ řekl Randy. Zvedl hlavu a já uviděla jeho oči, světle modré s malými zornicemi, které se mi zavrtávaly do týlu hlavy.

Pokrčila jsem na koronera rameny.

„Chtěla byste se s otcem rozloučit, než ho odvezeme na patologii?“ zeptal se.

Přikývla jsem a následovala ho ke schodům, kde ustoupil stranou. „Až po vás,“ vybídl mě.

„Ne,“ řekla jsem. „Vy první.“

Tatínek mě učil, abych nikdy nevstoupila do dveří jako první a nikomu nedovolila jít za mnou. Koroner se zamračil, ale začal stoupat do schodů.

Nahoře v patře byl tatínkův pokoj první nalevo. Koroner zůstal stát přede dveřmi. Dotkl se mé paže a já ucukla. Spustil paži k boku.

„Slečno Moshenová,“ řekl tlumeným hlasem. „Váš otec vypadá jinak, než když ještě žil. Možná to bude trochu šok. Nikdo vám nebude mít za zlé, když –“

Vstoupila do tatínkova pokoje a vzala si s sebou všechno, co jsem znala z detektivních seriálů. Na to, co jsem uviděla, jsem však připravená nebyla.

Protože tatínek umřel na břiše, zdravotníci ho obrátili na záda. Posmrtná ztuhlost už dostoupila vrcholu, horní ret měl vmáčknutý do dásně a zkroucený v úšklebku, takže byly vidět jeho zuby barvy khaki. Ruce měl roztažené před obličejem dlaněmi ven. Jeho oči zíraly nahoru a doleva a celý obličej měl fialový jako oběšenec.

Jakmile jsem ho uviděla, napadlo mě – poté co jsem se nadechla přes žvýkačku –, že vypadá, jako by odháněl démona. Měla jsem počkat, až s ním skončí patolog, protože jsem věděla, že ten obraz nikdy nedostanu z hlavy.

Vypotácela jsem z tatínkova pokoje, odhodlaná nerozplakat se před těmi cizími lidmi. Zástupce a šerif stáli před mou ložnicí a zkoumali její dveře. Oba se tvářili zmateně.

„Pěkné,“ řekl šerif Bloch.

Zastavila jsem se v chodbě a cítila se před nimi ještě trapněji, když byli tak blízko mých osobních věcí a spodního prádla.

„Ano?“

„Tohle je váš pokoj?“

Přikývla jsem.

Šerif a zástupce na sebe pohlédli. Koroner se zastavil na horním schodu a poslouchal. Tohle bylo to, o čem mluvíval tatínek – soudy šťourů zvenčí, jejich přesvědčení, že musí mluvit do života lidem, které nikdy předtím nepotkali a nic o nich nevědí.

Zdálo se, že ti tři očekávají, že něco řeknu, ale byla jsem už unavená mluvením. Protože jsem toho nikdy moc nenamluvila, neměla jsem ponětí, jak je to vyčerpávající.

„Proč máte na vnější straně dveří připevněných šest zámků?“ zeptal se zástupce.

Nic mu do toho nebylo, ale neměla jsem se za co stydět.

„Aby mě tatínek mohl zamknout uvnitř, samozřejmě.“