Copyright © Ashley Carrington, Florida, USA

Translation © Jesika Schaft, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu

JESSICA ODER WAS BLEIBT IST DIE HOFFNUNG

přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Slávka Poberová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-603-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-604-7 (mobi)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Epilog

Věnováno R.M.S., v naději a snaze

jednoho dne se vyrovnat jeho směřování k dokonalosti

1

Zvítězí ten, kdo bude mít lepší oko a v té záplavě mlhy jako první rozezná protivníka. Zvítězí – a přežije. Oba mají jen jednu kulku. Víc v tomhle lese gigantických eukalyptů stejně není zapotřebí, vždyť je vidět sotva na půl tuctu yardů. Oba jsou dobří střelci, a na tak nepatrnou vzdálenost žádný z nich svůj cíl nemine. Rozhodující bude jedině to, který z nich bude rychlejší a jako první stiskne prstem spoušť.

Mitchell Hamilton si olízl rty, slané jeho vlastním potem. Takový strach ještě nikdy v životě neměl. Ani tenkrát, kdy se loď Tradewind roztříštila u pobřeží Austrálie v bouři o útes a v rozdivočelých vodách zahynuly stovky vyhoštěných trestanců, pasažérů a námořníků.

Teď mu ovšem nestahoval hrdlo strach o vlastní život, nýbrž o Jesičin. Pokud se Kennethu Forbesovi podaří ho tady v tom mlhou zamořeném lese zabít, dostane, po čem baží: Jesika mu neunikne.

Sevřel soubojovou pistoli v prstech tak silně, jako by chtěl v naleštěném dřevě pažby zanechat otisk. Srdce mu bušilo, jako by mu chtělo prorazit hruď, tvář se mu leskla potem a vlhkem mlhy.

Kde ten Ken je?

Lesní půda pod jeho nohama byla jako z peří. Pohltila veškerý zvuk. V celém lese jako by nebyl vůbec žádný život. Jako by dech nenávisti a hrozící smrti všechno živoucí zahnal na útěk.

„Jesika patří mně, Mitchelli Hamiltone!“ ozval se najednou hlas, přicházející ze všech stran. „Patřila mi od samého začátku! Kdo se mi postaví do cesty, zemře. Stejně jako ty zrovna teď, Mitchelli Hamiltone!“

Mitchell se chvatně rozhlížel, snažil se očima proniknout mlžné moře a nenáviděného protivníka objevit.

„Zbabělče jeden mizerná!“ křikl do lesa. „Vylez a ukaž se!“

Vtom se mu k uchu doneslo křupnutí a šustnutí. „Vždyť už jsem tady, kamaráde!“

K smrti vyděšený Mitchell se prudce otočil – a hleděl přímo do černočerné hlavně pistole. Za ní rozeznal posměšně se šklebící obličej Kennetha Forbese. V očích se mu zračil triumf, výraz jeho tváře odrážel krvežíznivost.

„Tak ti odzvonilo, kamaráde!“

„Ne!“ vykřikl Mitchell v panické hrůze a v obranném gestu prudce zvedl paže. To nesmí být konec! Když zemře, bude Jesika svému trýzniteli vydaná na milost a nemilost. Přece musí existovat nějaké východisko, přece musí nějak dokázat té smrtící kulce uniknout. Musí!

Zaburácel výstřel, a před očima mu explodovalo oslňující světlo. Výkřik. Pak bylo po všem.

2

Mitchell Hamilton se udýchaně posadil a zastínil si oči rukou. Ta příšerná noční můra ho dosud držela ve spárech. Jen pomalu začaly jednotlivé obrazy ztrácet životnost, obrysy a hloubku, až vybledly v neurčitou vzpomínku. To nejhorší však zůstalo… Pocit strachu a vědomí vlastní bezmoci.

„Asi jsem vás tou lucernou najednou moc oslnil, že jo?“ řekl silný, jasný hlas zpoza té zaslepující záře. „Trochu ten plamínek stáhnu. Už je to lepší, což?“

Mitchellovi okamžik trvalo, než se v duchu docela probral a uvědomil si, kdo ten ramenatý obr s rozcuchanými kudrnami a zrzavým plnovousem vlastně je. Pak zaslechl důvěrně známé vrzání stěžňů a lanoví, a vtom celá malátnost ustoupila. Už věděl, co tu v té tmě zavánějící térem a zkaženou vodou, dělá.

„Ach, kapitán Rourke,“ zamumlal a promnul si oči. Pak vytáhl kapesní hodinky a odklopil víčko. Ručička ukazovala za dvacet minut čtyři. Spal tedy přes šest hodin. A přesto se cítil vyčerpaný a zničený, jako by oka nezamhouřil dvě noci. To nejspíš stále ještě souviselo se střelnou ránou, kterou mu způsobil poručík Forbes ve skutečném duelu přede dvěma týdny. Rána dosud nebyla plně vyléčená. „Ano, lepší, díky…“ Vlastní hlas se mu zdál divný, neznámý. Odkašlal si.

Kapitán Rourke zavěsil lucernu na hák ve stropě, posadil se na třínožku a posunul si čapku z klokaní kůže do týla. Pozoroval pasažéra, který se mezitím v kóji posadil. Tenká bavlněná košile se mu lepila na tělo jako mokrý hadr.

„Se vám asi zdálo něco pořádně šerednýho,“ řekl Rourke soucitně. „Křičel jste ze spaní, a jak jsem přišel sem, málem jste mi šel po krku.“

Mitchell kývl. „Už jsem spal i líp. To musí být tím dusnem,“ řekl vyhýbavě. Samozřejmě mu bylo jasné, že mu to kapitán Rourke nespolkne. Vždyť přesně ví, co se stalo. Koneckonců podniká tuto nebezpečnou cestu do Van Diemenovy země jenom kvůli němu. Kvůli němu a kvůli Jesice, která z poloviny vlastní jeho škuner. A vydobyla si jeho hluboké přátelství.

Patrick Rourke to přešel. „Měl jsem vás nechat spát. Ale žádal jste mě, abych vás probudil, až přijedeme na to místo.“

Mitchell vytáhl obočí: „Copak už jsme u ústí Hawkesbury?“

„Už pár hodin,“ řekl vousatý kapitán. Pod vestou z ovčí kůže se mu potem leskla svalnatá hruď. „Kotvíme tu v malé zátočině.“

„Ale proč? Už bychom přece mohli být na volném moři. Proč to zdržení?“ ptal se Mitchell.

Patrick Rourke si pročísl rozcuchané vlasy v barvě tmavé brandy, které nejspíš nikdy nepoznaly hřeben. „Protože chci využít ranní hodinu, abychom tam se škunerem proklouzli co možná nenápadně. Ze zkušenosti vím, že mezi třetí a pátou, krátce před východem slunce, pozornost stráží ochabne. U vojáků Sboru Nového Jižního Walesu to jistě nebude jinak…“

Mitchell se uznale usmál. „Omlouvám se za tu hloupou otázku. Mělo mi být jasné, že vy to jistě máte dobře rozmyšlené, kapitáne.“

„Kdybych neměl, počítám, že bych nepřežil ani plavbu do Austrálie,“ zabručel Ir. Do britské trestanecké kolonie, oficiálně zvané New South Wales, tedy Nový Jižní Wales, se dostal jako odsouzený vyhnanec, protože před mnoha lety poskytl svému bratrovi úkryt při povstání proti britské okupaci Irska.

„Je ještě čas, abych se trochu osvěžil?“ zeptal se Mitchell a hřbetem ruky si setřel pot z čela. Prostor s nízkým stropem na něj teď působil obzvlášť stísňujícím dojmem. Vzduch byl vydýchaný a s každým dalším pohybem se víc potil. Úzká kabina měla sice kulaté okénko, ale to bylo z bezpečnostních důvodů zavřené a zatemněné tlustou lněnou pytlovinou.

„Ale ano.“ Patrick Rourke se zvedl. „Pak klidně přijďte na palubu, pane Hamilton.“ Přátelsky na něj kývl a odešel.

Mitchell se zvedl a přešel k malé skřínce, na níž stálo umyvadlo s pěkně pomačkanou konvicí na vodu. Napil se, rychle se opláchl a s úlevou zhluboka vydechl, když mu chladná voda stékala po tváři a prsou. Na okamžik se zadíval na vodu, kde se zkresleně odrážel jeho obraz ve světle lucerny.

„Měl jsem ho zabít, když jsem k tomu měl příležitost i oprávnění,“ zamumlal si pro sebe. „Tam na té pasece před očima sekundantů. Zasloužil to… Jenže já blázen si zvolil postoj gentlemana a dopřál jsem mu pardon!“

Přišlo mu to jako zlý sen, že už několik dní tráví na palubě této lodi – na útěku. On, který do Nového Jižního Walesu přišel jako hrdý, svobodný osadník, nyní majitel velké farmy u Parramatty, šestnáct mil severozápadně od Sydney. Bylo to přímo absurdní – prchal před zločineckou bandou, která v pravdě nedělala královskému kabátci pražádnou čest.

Ještě víc ho však trápilo pomyšlení, že celých sedm dlouhých let čekal na naplnění své lásky k Jesice. Sedm nekonečně dlouhých let, v nichž byla ta, kterou miloval, ženou jiného muže. Muže, jenž ji zachránil před šibenicí a udělal z ní paní na Seven Hills, největší a nejvýnosnější farmě na Hawkesbury.

Jak tomu muži záviděl! Jesika mu povila dvě nádherné děti. Jak tvrdě musel potlačovat touhu ji aspoň jednou oslovit a zapátrat v jejích očích, jestli i u ní hluboko v nitru bylo něco z té lásky a vášně, kterou po ztroskotání lodi před sedmi lety společně objevili tam na tom nehostinném pobřeží. Zakázal si to však, v Jesičině zájmu. Dokud jejího muže, Steva Bradinga, nezabila zákeřná kulka bezohledného trestance

I tenkrát nechal uplynout několik měsíců, měl pochopení pro její bolest a smutek. Teprve po mnoha měsících znovu vstoupil do jejího života. A téměř stejně dlouho potom trvalo, než si ji znovu pro sebe získal, než v ní znovu vzplála láska k němu.

Bylo jim dopřáno pár týdnů vášnivé blízkosti – až se poručík Kenneth Forbes pokusil ho jako odpůrce vyšachovat a vyzval ho na souboj. Mitchell ho mohl zabít, spokojil se však s tím, že ho jen zostudil. Bylo to noblesní gesto, které by poručíka v Anglii deklasovalo jednou provždy, byl by navždy zneškodněn. Nikoli však tady v Austrálii, kde skutečná moc nevzchází od guvernéra kolonie, nýbrž od zkorumpovaných důstojníků Sboru Nového Jižního Walesu.

Ano, opravdu měl Forbese raději zabít. Bylo by mu to způsobilo méně potíží – a Jesiku by to nadobro osvobodilo od jeho úkladů. Jenže on nikdy nikoho chladnokrevně nezabil! Všechno se v něm proti tomu vzpíralo. Možná, že by to v té situaci byl skutečně dokázal, nebýt faktu, že Kenneth, aťsi byl jakkoli bezohledný, byl současně Jesičiným nevlastním bratrem.

Jenže ať to bylo, jak to bylo, teď už je rozhodně pozdě.

Mitchell jedním prudkým pohybem odsunul mísu, až voda vystříkla přes okraj, a obrátil se na odchod. Nemá přece smysl honit bycha. Nemá smysl zabývat se věcmi, které už neovlivní. Rozhodnutí jednou provedená nelze zpětně změnit. Ovlivnit lze jen přítomnost a budoucnost.

Vzal si ze své námořnické bedny čerstvou košili a vystoupil na palubu. Tam bylo o pár stupňů chladněji než v dusném podpalubí, ale teplo bylo té lednové noci roku 1808 i tak.

Mitchell Hamilton, statný sedmatřicetiletý muž vysoké, štíhlé postavy, se uvolněně protáhl a zhluboka se nadechl vzduchu, v němž už byl jasně cítit slaný pach nedalekého moře. Pohledem klouzal po široké řece Hawkesbury, na jejímž břehu několik dní cesty odtud ležela Jesičina farma Seven Hills. Připadala mu teď vzdálená snad věčnost.

Po řece se válely cáry mlhy a břehy se ani nedaly rozeznat. Vlny tiše pleskaly do trupu Komety. Námořníci se pohybovali po palubě naboso a téměř neslyšně. Všechny plachty byly stažené. Stěžně trčely k temné obloze jako holá, ztuhlá kopí. Měsíc vidět nebylo, za oblaky se skrýval i Jižní kříž.

Přistoupil k němu Patrick Rourke, v ruce dalekohled a dva plechové koflíky. „Je to lepší?“ zeptal se krátce.

Mitchell jen kývl.

„Tu máte, napijte se. To vás zase postaví na nohy,“ řekl kapitán a podal mu jeden hrneček. „Proti vedru i splínu všeho druhu není nic lepšího než horký čaj s pořádnou dávkou rumu. Pomáhá to, uvidíte!“

„Díky,“ zamumlal Mitchell, vzal koflík do obou dlaní a opatrně se napil. Čaj s velkým podílem rumu, do něhož bylo přimícháno pár eukalyptových listů, mu horce pohladil hrdlo a opravdu ihned zapůsobil jako oživující elixír. „Díky,“ řekl ještě jednou. „Tohle jsem opravdu potřeboval.“

Kapitán dalekohledem ukázal přes příď plachetnice. „Tam vepředu, asi dvě míle před námi, se Hawkesbury ještě jednou zužuje, než vyústí do Broken Bay a do Pacifiku. Jakmile necháme tuhle úžinu za sebou, nemůže už nás nikdo zastavit. Tím zvládneme nejnebezpečnější část cesty.“

„Nepřeháníte teď?“ poznamenal Mitchell skepticky. „Do Van Diemenovy země je to dobrých pět set mil. Pokud vím, tak ten, kdo tenhle oceán pojmenoval Tichý, dopustil se jednoho z největších omylů v historii objevů.“

Kapitánova tvář na okamžik odrazila vědoucí úsměv. „Kvůli plavbě do Hobartu si nedělejte starosti.“ Hobart byla hlavní osada ostrova. „Kometa si poradí i s divokou vodou, ačkoli na to nevypadá. Spíš nám držte palce, aby ti v červených kabátcích konali tam v té úžině službu stejně nedbale jako obvykle.“

„Víte jistě, že tam Sbor má vojáky?“ zeptal se Mitchell a nadarmo se snažil na pravoboku rozeznat nějaké obrysy pobřeží.

„Naprosto! Vždycky tam měli pozorovatelnu,“ vysvětlil mu kapitán, „a od té doby, co na sebe ti mizerní rebelové v Sydney strhli moc, ten tábor ještě posílili. Dokonce tam mají kutr s dělem na přídi. Sbor má pochopitelně velký zájem kontrolovat, co z kolonie odchází, ať už jde o lodi nebo o informace. Takže si musíme dát sakramentský pozor, protože já opravdu nestojím o to, dostat se do středu jejich pozornosti.“

„A jak chcete Kometu tou úžinou provézt? Pod plachtami?“

„Ne. Budeme veslovat, a sice pod pláštíkem ranní mlhy a tmy. To bude muset stačit.“

Přistoupil k nim Lew Kinley, Patrickův kormidelník. Jako obvykle, i teď okusoval nějakou třísku. „Lidi jsou v lodi, kapitáne, můžeme se do toho pustit, jakmile řeknete.“

„Obalili jste taky úchyty na vesla?“ zeptal se Patrick a jedním lokem vypil koflík.

Kormidelník se na něj pohoršeně podíval. „Kapitáne! Ještě jsem si mozek v rumu neutopil! Copak bych svoje chlapy poslal teďka pádlovat s holýma úchytama?“

Patrick se ušklíbl. Věděl, že na kormidelníka je spoleh. „Vždyť já vím, člověče. Tak ať se do toho pustí, a hlavně ať drží hubu. Máme sice kliku, že je mlha, ale nadávky ani ta nespolkne, zvlášť ne v té úžině. A že se jim nadávat bude chtít, až Kometu potáhnou veslováním celé dvě míle.“

„Aye, aye, kapitáne. Však já jim vysvětlím, že by jim červenokabátníci pořádně zatopili pod zadnicí a prošpikovali by je olovem, když nebudou tak potichu jako mnich v klášteře u jeptišek, co si hledá nevěstu,“ poznamenal kormidelník a odspěchal na příď.

„Lew Kinley není zrovna vzor, co se vychování týče,“ poznamenal Patrick omluvně, koutky úst mu však cukal úsměv. „Ale jinak je to poklad… Něco jako diamant, jenže nebroušený…“