Lesley Pearse

Bojovnice

Originální název: Survivor

Vydáno u Penguin Books, Londýn 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Lesley Pearse 2014

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8110-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8111-4 (mobi)

Kapitola první

Russell, Nový Zéland, 1931

„Marietta je tak…“ Paní Quigleyová se odmlčela, tenké rty semknuté, jako by nemohla přijít na vhodné adjektivum, jímž by vystihla roztěkanou žákyni. „Tak vzpurná!“

Belle odolala pokušení usmát se, učitelka si nad její jedenáctiletou dcerou zjevně zoufala. Když byla Belle malá, říkali o ní totéž.

Paní Quigleyová ji navštívila poté, co skončilo vyučování a žáci odešli domů, bylo kolem půl páté.

Belle ji v rámci slušnosti uvedla do obývacího pokoje, neměla však v úmyslu nabídnout jí čaj, protože si nepřála, aby se učitelka zdržela dlouho. „Myslím, že je zkrátka jen výrazná. Čím přesně vás tak rozčílila?“

„Nemám po ruce konkrétní incident, který by to vystihoval, ale odporuje všemu, co řeknu. Například včera jsem třídě vyprávěla, kolik vojáků padlo ve světové válce, a ona tvrdila, že Francie přišla o pětadvacet procent mužů.“

„Ale to je pravda,“ podivila se Belle. „Nepovažovala bych za vzdor, když na něco takového poukáže – její otec je přece jen Francouz a za svou zemi bojoval.“

Byla v pokušení dodat, že Etienne získal za odvahu válečný kříž, ale on by se tím chlubit nechtěl.

Paní Quigleyová si založila paže. „Jenže ona musí mít názor úplně na všechno! Navíc se mi nelíbí, že učí ostatní děti pochybné francouzské věty.“

„Asi byste zjistila, že na nich nic pochybného není, jí se zkrátka jen líbí ten jazyk. Pochybuji, že by je učila víc než ‚podej mi, prosím tě, tužku‘ nebo ‚dnes je opravdu horko‘. My si přejeme, aby mluvila oběma jazyky, a těší nás, jak jí to jde.“ Nesouhlasné odfrknutí paní Quigleyové jasně vypovídalo o tom, že učit dítě francouzsky je podle ní podvratná činnost. „Je příliš sebevědomá,“ vyštěkla, jako by šlo o urážku.

„Vždycky mluví jako první ze třídy, ve všem stojí v čele.“

„Mrzí mě, jestli vás to znepokojuje.“ Belle si pomyslela, že by se tahle stará zkostnatělá učitelka měla spíš soustředit na to, aby pomohla slabším žákům, a být vděčná, že se alespoň někdo ze třídy učí rád. „Učitel by snad měl takové nadšení vítat – je to přece kompliment vašim metodám.“

„Pýcha předchází pád,“ opáčila učitelka zachmuřeně.

„Možná je Marietta moc velká ryba na tenhle rybník, ale co až vyroste? To bude ještě horší.“

„Sebejisté dítě se přizpůsobí.“ Belle ztrácela trpělivost.

„Chcete probrat její prospěch? Proto jste přece přišla, ne?“

„Čte a píše velmi dobře,“ připustila paní Quigleyová neochotně. „Je také rychlá počtářka. Ale jakmile je hotová, rozptyluje ostatní děti a tím jim brání dokončit práci.“

„Mluví na ně?“ Konečně se někam dostáváme, pomyslela si Belle.

„Ano.“

„V tom případě jí domluvím. Nebylo by nejlepší dát jí například úkol navíc, aby se zaměstnala?“

Belle již před časem pochopila, že si paní Quigleyová na Mariettu zasedla. Nebylo to ani tak tím, že je děvče rychlejší nebo bystřejší než jeho vrstevníci, spíš proto, že Marietta ani Belle učitelku neuctívaly tak jako ostatní děti a matky z Russellu.

Tato nevýrazná, hubená a odtažitá žena, jíž táhlo na padesátku, do Russellu dorazila ve stejné době, kdy se Belle provdala za Etienna. Šuškalo se, že se přistěhovala, aby byla nablízku Silasi Waldronovi, vdovci z Kerikeri, s nímž se seznámila v Aucklandu. Snad doufala, že jejich vztah přeroste v lásku a manželství, což se však očividně nestalo.

Pro samotnou ženu daleko od příbuzných a přátel to nemohlo být v tak izolované komunitě lehké, zvlášť když byla zvyklá na velké město. Paní Quigleyová neměla s matkami svých žáků mnoho společného, jejich život se točil kolem manželů a rodiny a pravděpodobně jí připadaly značně zpátečnické.

Vše navíc ovlivňovala její škrobenost a upjatost – s nikým neztratila slůvko, usmívala se jen zřídka, natož aby se zasmála –, a pokud doufala, že si najde manžela mezi zámožnými muži, kteří sem v létě přijížděli rybařit, neuspěla. Těžko by někdo z nich stál o nezajímavou ženu středního věku, která se věčně tváří kysele jako citron.

„Odpusťte mi mou upřímnost, paní Carrerová, ale myslím, že byste Mariettinu divokou povahu měla zkrotit například tím, že ji budete podporovat v kratochvílích, které jsou pro ženy vhodnější než mořeplavba. Když jsem k vám přicházela, zahlédla jsem ji tlačit člun z přístavu, šaty měla vykasané naprosto neslušným způsobem.“

Belle zpozorněla. „Viděla jste Mari vytahovat člun? Otec s ní nebyl?“

„Ne, byla sama, pokřikovala na někoho na břehu jako stará rybářka.“

„Proč jste mi to neřekla hned?“ Belle si strhla zástěru a zamířila ke dveřím. „Copak si myslíte, že bychom jedenáctiletému děcku dovolili vyplout samotnému na moře?“

„Ale o tom právě mluvím, je vzpurná,“ zdůraznila paní Quigleyová. Její námitka však vyzněla naprázdno, protože Belle již vybíhala z domu.

Hnala se rovnou do přístavu a srdce se jí svíralo strachy. Etienne slíbil, že dnes po škole vezme Mariettu na loď, pokud v práci skončí brzy. Jenže podle toho, co říkala paní Quigleyová, Marietta zřejmě usoudila, že toho umí dost, aby si poradila sama.

Byl krásný slunečný říjnový den, vítr foukal právě tolik, aby byly ideální podmínky k plavbě, jenže Marietta nebyla dost silná ani dost zkušená. Otec jí to opakoval stále dokola. Stačil by náhlý poryv větru, který by zacloumal lodí, nebo by ji mohlo do hlavy uhodit ráhno. Ačkoli uměla dobře plavat, voda v zátoce byla touto roční dobou ještě studená, navíc v některých místech byly silné spodní proudy.

Cestou Belle zahlédla Charleyho Lomaxe. Zavolala na něj:

„Mari vyrazila sama na moře. Nemohl bys mi najít Etienna? A kdybys viděl Mog, řekni to i jí.“

Padesátník Charley Lomax patřil ke koloritu Russellu, za střízliva byl velký dříč, mnohdy však byl i několik dnů opilý. Žil ve zchátralém domku na konci města, ale Etienne ho měl rád, často spolu pracovali na stavbě.

Charley zamával na znamení, že porozuměl, a okamžitě odběhl, naštěstí dnes očividně nepil.

Belle se na okamžik zastavila, protože ji začalo píchat v boku. Zaclonila si oči a rozhlédla se po zátoce. Jejich loďka měla červenou plachtu, a když ji Etienne koupil, Belle často ráda sledovala, jak vyplouvá na moře. Když s sebou začal brát Mariettu, aby ji naučil zacházet s lodí, Belle si trochu dělala starosti. Alexe ani Noela mu zatím brát s sebou nedovolovala, protože chlapcům bylo teprve osm a sedm a ještě neuměli tak dobře plavat. Ale u Marietty svolila, protože dcerka moře a lodě milovala a ráda trávila čas o samotě s otcem.

Belle zahlédla loďku, která plula poměrně slušnou rychlostí daleko od břehu. Marietta byla jen tečkou naklánějící se na stranu, snažila se plavidlo udržet v rovnováze. Belle se obávala, že dívka nemá dost silné paže, aby si poradila, zvlášť když míří na otevřené moře, kde mohou být prudké vlny.

„Belle!“

To už se k ní řítila Mog, za ruce držela Alexe a Noela. Většinu dnů vyzvedávala chlapce ze školy, protože končili o půl hodiny dříve než Marietta, a brávala je na procházku, aby trochu upustili páru.

Kdykoli jindy by Belle žasla nad tím, jak dokáže jednapadesátiletá žena, která trochu kulhá, běžet tak rychle. Dnes však dokázala myslet jedině na dceru v ohrožení.

„Mari je sama na moři,“ křikla na Mog a ukázala na loďku v dálce. „Nevíš, kde je Etienne?“

Mog k ní doběhla a lapala po dechu. „Charley pro něj běžel. Je u Baxterů,“ vypravila ze sebe. „Chce okamžitě vyrazit na jiné lodi a doplout pro ni. Asi bys měla s ním.“

„Jestli se tam na moři převrátí, utopí se,“ strachovala se Belle cestou. „Milionkrát jsem jí opakovala, jak je moře nebezpečné. Proč musí mít vždycky svou hlavu?“

„Uklidni se, Belle,“ domlouvala jí Mog. „Je to zlobivá holka a neposlouchá. Ale dokud vidíš, že se loď nepřevrátila, je zbytečné panikařit. Etienne tu bude, než bys řekla švec.“

V tom se Mog nemýlila. Jen co došly k vodě, oblak prachu ohlásil, že Etienne právě přijel ve starém trucku.

Ačkoli už oslavil jednapadesáté narozeniny, léta k němu byla laskavá, zůstal štíhlý a silný jako ve svatební den. Kolem modrých očí mu přibyly vrásky a vlasy měl víc bílé než blond, ale stále dokázal rozechvět ženské srdce, zejména Bellino.

Přesně jak čekala, nezdržoval se vysvětlováním, výčitkami nebo zbytečnými nářky, poslal Alexe domů pro teplou deku a požádal Mog, aby pohlídala Noela, popadl Belle za ruku a už utíkali k malému rybářskému člunu. Etienne naskočil a nastartoval motor, Belle člun odstrčila od břehu a naskočila za ním. Za chvíli už vyplouvali k loďce.

Etienne sledoval malé plavidlo v dálce. „Zvládá to dobře,“ konstatoval s jistou dávkou hrdosti, vzápětí si však všiml Bellina zděšeného výrazu. „Belle, přece jsi snad nečekala, že budeme mít krotké a poslušné děti! Mari zdědila to nejhorší i to nejlepší z nás obou.“

Belle měla sto chutí říct, že loďku neměl nikdy kupovat – a jestli se Marietta utopí nebo se jí něco stane, nikdy mu neodpustí –, ale neudělala to, věděla, že kdyby se něco přihodilo, neodpustil by si ani on sám. Navíc souhlasila, děti, které žijí u moře, by měly umět plavat a zacházet s lodí.

Pak už mlčeli a v duchu pobízeli člun k větší rychlosti. Když se přiblížili, bylo zřejmé, že Marietta zápolí se silou větru opírajícího se do plachty.

„Svírá lano jak o život a zapomíná používat kormidlo,“ poznamenal Etienne. Zatínal zuby ze strachu, protože jestli bude dcera takhle pokračovat, brzy se ocitne na otevřeném moři.

Náhle se ozvalo zaskřípění a loďka se k jejich hrůze převrátila. Marietta byla vržena do moře jako hadrová panenka. Viděli ji padat, slyšeli šplíchnutí, vzápětí jim zmizela z očí.

„Kde je? Nevidím ji!“ děsila se Belle.

Vody kolem Russellu byly klidné, ale tady, dál od břehu, už se zvedaly velké vlny a v šoku z náhlého potopení do studené vody by měl problémy plavat každý, natož malé děvče.

„Mari!“ vykřikl Etienne z plných plic. „Slyšíš mě?“

K převrácené loďce jim zbývalo nějakých padesát metrů a Belle strachy bez sebe prohledávala očima vodu. Nakrátko pohlédla na Etienna, viděla, jak zatíná zuby. Zpomalil a chystal se skočit do vody.

„Přeber kormidlo a kruž pomalu dokola,“ nařídil Belle. Zul si boty. „Kdybys ji zahlédla, křič a mávej tímhle,“ dodal a podal jí červený hadr.

Vzápětí skočil do vody a vynořil se zhruba po deseti metrech. Belle dělala, co jí řekl, pomalu obeplouvala převrácenou loďku, volala Mariettu a rozhlížela se. Etienne zůstával vesměs pod vodou, pokaždé se vynořil jen ke krátkému nádechu.

Belle svírala hrůza, v duchu už viděla, jak se Etienne objeví s bezvládným tělíčkem jejich dcery v náručí. Pokoušela se ovládnout paniku, připomínala si, že Mariettu neudeřilo ráhno, tím pádem nebyla v bezvědomí, a plavat umí jako ryba. Jenže s každou míjející vteřinou se zvyšovala pravděpodobnost, že se holčička utopila.

„Bože, prosím tě, ať se jí nic nestane,“ šeptala zoufale, zatímco se Etienne znovu potopil do hlubin.

A náhle byla její modlitba vyslyšena – Belle dcerku spatřila. Bledý, drobný a vyděšený obličejík se vynořil z vln, dívenka se natahovala k převrácené loďce.

„Zůstaň tam, Mari,“ křikla Belle a mávala přitom červeným hadrem, „tatínek pro tebe doplave. Hlavně se drž!“

Etienne se vynořil na druhé straně loďky.

„Je tady! Na téhle straně,“ zavolala na něj Belle a ukázala.

Etienne zvedl ruku na znamení, že ji slyšel. Zatímco obeplavával loďku, Belle navedla rybářský člun blíž.

Etienne se k Mariettě dostal za pár minut, chytil ji, doplaval k Belle a zmáčenou dcerku jí podal.

„Vrátím se loďku obrátit. Můžeme ji do Russellu dotáhnout,“ zavolal z vody a plaval nazpátek.

„Ach, Mari, ty jsi tak zlobivá holka,“ lamentovala Belle, svlékla dítě z promáčených šatů a zabalila do Etiennova starého pláště. „Mohla ses utopit!“

„Táta mi říkal, že kdybych se někdy převrátila, mám se držet u lodi,“ vzlykala holčička a vykašlávala mořskou vodu.

„Ale já ji přes ty vlny neviděla, hrozně jsem se bála. Plavala jsem na špatnou stranu. Pak jsem se ale otočila a uviděla jsem ji.“

Belle se tolik ulevilo, že je dcerka v bezpečí, že si přednášku o zlobení nechala pro sebe. Pevně k sobě dítě přitiskla a sledovala, jak Etienne obrací loďku a připevňuje k ní lano. O lodích věděl všechno – naučil se to už jako chlapec v Marseille, kde vyrůstal, a majitelé lodí z Russellu si často žádali jeho pomoc nebo opravu. Zato o dětech toho tolik nevěděl a Belle rozčilovalo, že kvůli jeho povzbuzování si jedenáctileté děvče myslelo, že se může samo vydat na otevřené moře.

Kdyby si paní Quigleyová nevšimla, jak Marietta tlačí loďku do vody, trvalo by minimálně hodinu, než by se po ní Belle začala shánět. A jakmile by dítě opustilo zátoku, spláchl by je proud a malé tělíčko by se možná už nikdy nenašlo.

Nechala si to však pro sebe, Marietta byla i tak vyděšená víc než dost. Prozatím ji chtěla jen zahřát a pevně obejmout.

Etienne měl pravdu, když říkal, že dívka po rodičích zdědila to nejlepší i to nejhorší. Po otci byla nebojácná, po matce odhodlaná. Ale také zlobivá, svéhlavá a neposlušná. I vzhledově měla od každého něco: rusé vlasy, vlnité jako Belliny, Etiennovy výrazné lícní kosti a Belliny tmavě modré oči a plné rty. Nebyla vysloveně krásná, přesto na ní bylo cosi fascinujícího, stejně jako na Etiennovi.

„Zlobíš se na mě?“ pípla Marietta, jakmile se otec vrátil do člunu a svlékl si mokré šaty.

„Ano, zlobím,“ ujistil ji a zatvářil se velmi přísně. „Mockrát jsem ti opakoval, že nikdy nesmíš do loďky sama. A tys mě neposlechla. Mělas štěstí, že jsme tě našli včas. Nestačí umět plavat, moře je studené a i dospělý člověk jako já ve vodě za chvíli prochladne a ztuhne. Umíš si představit, jak bys nám všem ublížila, kdyby ses utopila?“

„Byli byste všichni moc smutní,“ pronesla Marietta, svěsila hlavu a pokoušela se zachumlat hlouběji do starého kabátu.

„Nejen smutní, byli bychom zdrcení,“ zdůraznil Etienne a skrčil se k ní. „Jsi jenom malá holčička. Možná už s loďkou umíš dobře zacházet v klidném počasí, ale nejsi dost silná, aby sis poradila v silném větru. Musíš mě a maminku poslouchat, Marietto. Nezakazujeme ti některé věci proto, že bychom byli zlí, ale abychom tě ochránili.“

„Mrzzzí mě to,“ zajektala Marietta ztrápeně zuby. „Chtěla jsem, abyste na mě byli pyšní, že už to umím.“

„Byli bychom mnohem pyšnější, kdybys poslouchala,“ podotkla Belle a nastartovala motor. „Kdyby tě nezahlédla paní Quigleyová, nenašli bychom tě včas. Doufám, že si to vezmeš k srdci a víckrát se nikam nezatouláš – na lodi, v autě ani pěšky –, aniž by ses napřed zeptala.“

„Už to neudělám,“ vzlykalo dítě. „Hlavně se na mě nezlobte.“

Belle se na dcerku zadívala. Holčička se přitulila k Etiennovi, jak to dělávala jako malá. Vlasy měla tehdy čistě blond, ale v posledních letech nabraly měděný odstín a zvlnily se. Belle jí je musela pevně zaplétat, jinak byly věčně rozcuchané. Marietta vykulila oči a nasadila nevinný výraz, který měla v malíku. Belle i Etiennovi připadal roztomilý, ale zároveň je znepokojovalo, že dcerka obratně manipuluje jimi i všemi ostatními. Momentálně byla skutečně zkroušená, přesto bylo zřejmé, že krotká ani poslušná nikdy nebude. Jen co si příště vezme do hlavy nějakou neplechu, na dnešní lekci si ani nevzpomene.

Když jí s Etiennem vybírali jméno, rozhodli se pro Mariettu, protože se tak jmenovala Etiennova matka, a on se smíchem vysvětlil, že to znamená „rebelka“. Ovlivnilo snad jméno svou nositelku?

Žádné dítě nebylo tak vymodlené jako Marietta. Poté, co Belle ještě v Anglii potratila, když byla těhotná se svým s prvním manželem, Jimmym Reillym, řekli jí, že už mít děti velmi pravděpodobně nikdy nebude. Jimmy byl ve válce těžce zraněn a doma zavládla tíživá a komplikovaná situace, Belle tehdy myšlenky na děti pustila z hlavy. Ale nikdy nezapomněla docela. To místečko zůstávalo bolavé, zdroj neustálé lítosti. Na konci války se po světě šířila španělská chřipka. K desetitisícům obětí patřili i Jimmy a Mogin manžel Garth – oba zemřeli.

Belle s Mog se vypravily na Zéland, potřebovaly nový začátek, avšak Belle i přes své mládí nečekala, že by se ještě někdy mohla zamilovat. V Russellu jim s Mog přezdívali „anglické vdovy“. Belle čekala, že spolu zestárnou, budou provozovat krejčovství a kloboučnictví a děti leda tak sem tam pohlídají sousedům.

Jenže pak ji přijel hledat Etienne, muž, jehož milovala a o němž si myslela, že ve Francii padl. Dodnes to považovala za zázrak.

Tehdy obyvatele Russellu šokovala, nedokázala předstírat zdrženlivost, ale bylo jí to jedno. Jeho návrat pokládala za zásah shůry, který jí má vynahradit uplynulé strasti. Když se brali, byla již ve čtvrtém měsíci těhotenství, a snad nikdy žádná nevěsta nekráčela k oltáři tak šťastně nebo hrdě.

Od té doby se hodně semlelo – dolehlo na ně strádání, prožili nejedno zklamání i krušná období. Přesto s Etiennem po boku a ve světle radosti, již jim dělaly tři krásné zdravé děti, se vše ostatní zdálo bezvýznamné.

Když se však nyní Belle dívala na Mariettu, uvědomila si, že děti jí mohou způsobit daleko větší žal než všechno, co má za sebou. Marietta je až příliš odvážná a neopatrná a je umíněná zrovna jako její rodiče. V patnácti se vůči klidnému tichému životu zde v Russellu nepochybně začne bouřit, bude hledat zábavu jinde. A Belle až moc dobře věděla, jaká nebezpečí na mladá děvčata číhají. Stačilo jen pomyslet, že by Mariettu mohlo potkat něco z toho, co sama zažila, a krev jí tuhla v žilách.

Mog vzala chlapce domů a nechala v přístavu dvě deky. Do jedné Etienne zabalil dceru, druhou si hodil přes holá ramena, uvázal člun, poté vzal Mariettu do náruče a zamířili k domovu. Mog s chlapci na ně čekali na verandě domku na Robertson Street. Dalekohledy na stole svědčily o tom, že celou záchrannou akci úzkostlivě sledovali ze břehu a vrátili se domů, teprve když byla Marietta v bezpečí.

Mog si nikdy na dramatické výstupy nepotrpěla, zkrátka jen sevřela třesoucí se dítě v náruči a oznámila, že je připravena teplá koupel.

„A dostane na zadek?“ vyzvídal sedmiletý Noel.

Oba chlapci měli Belliny tmavé vlasy, kobaltově modré oči, tmavší než ona, ale v obličeji otcovy rysy – podezíravé, ostražité. Přesto nebyli takoví dobrodruhové jako jejich starší sestra. Když o tom mluvili, Etienne se pokaždé smál a říkal:

„Jen dočkej času!“

„Nebuď pitomej, Noeli,“ opáčil Alex, „už je vyděšená dost, když se málem utopila.“

Belle se musela jeho nadřazenému tónu usmát. Používal jej často, kdykoli chtěl zdůraznit, že je o rok starší než bratr. Připomínal Belle její zesnulou matku Annie, byl velmi rázný a někdy se choval chladně, ale naštěstí byl také citlivý a vždycky se na něj dalo spolehnout.

Později večer, když se děti navečeřely a odešly na kutě, přinesla Mog ze spižírny láhev brandy a nalila do tří sklenic.

Seděli v kuchyni. Nádobí bylo umyté a uklizené, venku už padla tma, ale zlatavé světlo petrolejky vytvářelo uvnitř útulnou rodinnou atmosféru.

„Vím, že jste oba měli o Mari strach,“ pronesla Mog a podala Belle i Etiennovi jednu sklenici. Oba během večeře zachmuřeně mlčeli. Dětem to neuniklo a po jídle se šly uložit bez obvyklého otálení. „Ale možná je dobře, že ji něco pořádně vyděsilo. Příště si to určitě rozmyslí.“

Malý dřevěný domek Mog koupila, když s Belle kdysi přišly do Russellu, ovšem Etienne jej od svatby výrazně zrekonstruoval. Stále čekali, až bude v Russellu zavedena elektřina, ale kuchyně dnes byla mnohem větší a měli i oddělenou prádelnu s měděným kotlem, v němž se ohřívala voda na praní a na koupání. Etienne nechal pro Mog přistavět další dvě místnosti, do nichž byl přístup jak z chodby, tak samostatný z verandy. Nad nimi měli společný pokoj chlapci a jeden Marietta sama pro sebe.

Mog všude představovali jako Bellinu tetu, což bylo snadnější než vysvětlovat, jak se věci mají doopravdy. Mog totiž ve skutečnosti pracovala jako služebná u Belliny matky, Annie Cooperové, a v podstatě Belle vychovala. O mnoho let později se vdala za Gartha Franklina a Belle za jeho synovce Jimmyho Reillyho. Vyjma několika let, kdy byla Belle v Americe a v Paříži a posléze pracovala jako řidička sanitky na frontě ve Francii, žily s Mog vždycky spolu. Pro Belliny děti se Mog stala milovanou babičkou. A jejích názorů, pokud šlo o děti nebo rodinné záležitosti, si všichni cenili.

„Souhlasím, Mog,“ přikývl Etienne. „Když se dítě vyděsí, příště si dá pozor. Naštěstí se dnes nikomu nic nestalo, jen my, dospělí, jsme se pořádně vylekali. Snad ani u Yper to nebylo tak děsivé, jako když jsem dnes hledal Mari v moři. Ty ses o ni určitě bála stejně, Mog, a chudák Belle to ještě nerozdýchala.“

„Měli bychom se té loďky zbavit,“ vylétlo z Belle. „Mari to možná víckrát nezkusí, ale máme ještě dva syny.“

Etienne ji vzal za ruce a chápavě se usmál. „Žijeme u moře a bez lodí se neobejdeme. V Marseille, kde jsem vyrůstal, to bylo stejné. Je mnohem lepší poučit je, jaká nebezpečí na moři číhají, a naučit je dobře zacházet s lodí, než se je snažit držet stranou.“

„Přesně tak. Na děti číhá nebezpečí všude,“ přikývla Mog.

„Lezou na stromy, můžou potkat zlýho člověka, sníst nějakou jedovatou bobuli, nakazit se nějakou nemocí, ani to nespočítáš. Nemůžeme je před vším uchránit. Sama to víš líp než kdo jinej, Belle.“

Belle vzdychla. „Ano, ale myslela jsem, že když budu děti vychovávat tady, na tak krásném místě, budou víc v bezpečí. Víte, co mi Mari řekla, když jsem ji dnes večer ukládala do postele? Že by chtěla být hrdinkou jako Grace Darlingová nebo Johanka z Arku. Ne pracovat v pekárně nebo šít šaty.

Jestli sní o takových věcech, není marné doufat, že se vdá za dobrého poctivého chlapa a bude mít kupu dětí?“

Etienne se rozesmál. „Je jí teprve jedenáct, Belle. Určitě jsi v jejím věku měla podobné sny.“

„Jen že budu šít krásné klobouky,“ opáčila Belle. „Nepředstavovala jsem si, že budu zachraňovat lidi z potápějící se lodi nebo povedu zemi do války.“

„Já snila o tom, že se setkám s královnou Viktorií,“ nadhodila Mog. „A co ty, Etienne?“

„Že budu mít spoustu jídla,“ odpověděl. „V té době jsem měl věčně hlad.“

„Takže vám dvěma se sny splnily,“ zasmála se Mog. „Já se nedostala ani mezi ten dav, když procházel Viktoriin pohřební průvod. Nedělejte si starosti s tím, že Mari sní o hrdinství, neuškodí jí toužit po něčem statečným a dobrým. Navíc jen počkejte, až budou hoši starší, budou vyvádět lotroviny, že zešedivíte. Nemůžete je zabalit do bavlnky. Člověk je musí naučit, co je důležitý, správně je nasměrovat a pak už se může jenom modlit! Jednou budete sedět na verandě s vnoučatama a budete náramně spokojení, že to všechno dobře dopadlo.“

Mog byla vždycky rozumná a Belle s Etiennem ji za to milovali. Ať se stalo cokoli – když Etienne přišel o peníze při nezdařeném pokusu o založení vlastní vinice, když v kuchyni vypukl požár a museli přestavět dům nebo když se do zahrady zatoulala kráva, a než se vrátili domů a vyhnali ji, spořádala většinu úrody –, Mog dokázala na všem najít světlejší stránku. Například po požáru prohlásila, že je to jen dobře, protože prý stejně chtěla dům rozšířit. Dokonce vtipkovala i o tom, že kdyby byl Etienne s vinicí úspěšný, nakonec by všichni příliš pili. Byla to dobrá duše s prostou životní filozofií, a pokud kolem sebe měla své milované, dost jídla a střechu nad hlavou, nic ji nerozházelo. I ve svých jednapadesáti měla páru ženy dobře o deset let mladší. Sice už nosila brýle, vlasy měla sněhobílé a tvář vrásčitou, přesto s ní bylo třeba počítat. Dokonce i nyní, když banky krachovaly a svět zachvátila hospodářská krize, zůstávala Mog optimistkou v přesvědčení, že jim se nic zlého stát nemůže.

„Jenže mně dělají starosti ty roky předtím, než se děti usadí,“ namítla Belle. Ale s úsměvem, protože když měla u sebe Mog a Etienna, připadala si téměř nedotknutelná.

Mog upíjela brandy a zkoumavě si Belle prohlížela. Belle byla i v šestatřiceti krásná, tmavé vlnité vlasy měla stejně bohaté jako ve dvaceti a těch pár vrásek od smíchu kolem očí a pár kilo, co za poslední roky přibrala, její přitažlivost jen zvýšily. Byla to žena, po níž muži touží, proto ji některé matróny z Russellu sledovaly jako jestřábi. Jenže zbytečně, Bellino srdce patřilo Etiennovi, za jiným se ani neohlédla. Ani Etienne se o jiné ženy nezajímal a jedině blázen by riskoval jeho hněv – stačil jediný pohled do jeho chladných modrých očí, na tenkou jizvu na tváři, a bylo zřejmé, že s tímto mužem si není radno zahrávat.

Mog si dobře pamatovala, jaké měla výhrady, když se tu tenkrát objevil. Možná se stal válečným hrdinou, jeho předchozí život však bylo lépe nezkoumat. Přesto jí neuniklo, jak Etiennovi při pohledu na Belle jiskří oči, okamžitě poznala, že si ti dva byli souzeni. Nakonec jí nezbylo než se s tím smířit. Dnes Etienna milovala jako vlastního syna. Opakovaně ji přesvědčoval o svých kvalitách. Byl silný, spolehlivý, milující a věrný, s báječným smyslem pro humor, jenž jej neopouštěl ani v nejtěžších situacích. Ať již rybařil, aby měli co jíst, stavěl, mýtil pozemky nebo kolébal některé ze svých dětí ke spánku, dával do toho všechno. Jeho plán s vinařstvím možná selhal – čemuž se někteří škodolibější obyvatelé Russellu pošklebovali –, ale rodinu dovedl zabezpečit a v městečku si získal oblibu.

„Na co myslíš?“ zeptal se Etienne a upřel na Mog tázavý pohled.

„Jak jsem ráda, že to vám dvěma vyšlo,“ usmála se. „Udělali jsme vážně dobře, když jsme odešli na Zéland, nemám pravdu?“

„To rozhodně,“ přitakala Belle. „Vždycky když jsem zoufalá, že tu není elektřina, pořádná kanalizace a slušné silnice, připomenu si, jak chladno a mokro by bylo v Anglii.“

„Čekají nás ještě těžké časy,“ upozornil Etienne. „Od krachu na Wall Street uplynuly dva roky, v Americe je sedm milionů lidí bez práce a i tady přituhuje. Farmáři dostávají za úrodu almužnu a továrny v Aucklandu zavírají, brzy to pocítíme.“

„Ale boháčům to nezabrání jezdit sem na ryby a k moři, ne?“ nadhodila Belle. Za posledních deset let se počet těch, kteří sem přijížděli trávit léto, zvyšoval, zejména díky americkému spisovateli a sportovci Zaneu Greyovi, který přijel do Russellu v roce 1926 chytat ryby. Následujícího roku strávili několik nocí v přístavu na jachtě Renown vévoda a vévodkyně z Yorku a od té doby se to tu bohatými a významnými lidmi jen hemžilo. Pro Mog s Belle to bylo výhodné, vesměs upravovaly šaty, které si hosté přivezli, ale Belle také prodala hezkých pár klobouků, Mog zase šila jejich manželkám šortky, sukně a halenky, protože obvykle zjistily, že na Russell mají příliš formální úbory.

Etienne bral platící zákazníky na ryby, celé rodinky na pikniky na pláži a dělal rekreantům převozníka. Na začátku roku byla dokončena silnice z Russellu do Whangarei, tím pádem budou letos hosté moci poprvé přijet po souši, byť po silnici klikaté jako vývrtka.

„Boháči sem možná budou jezdit dál, ale malá tábořiště tady v okolí už krizi pocítila, když teď lidé z měst přicházejí o práci,“ poukázal Etienne. „Zanedlouho si budeme muset utáhnout opasky.“

„Poradíme si,“ prohlásila Mog. „Sice nemáme peníze v bance, ale taky nemáme dluhy a nikdo z nás se práce neštítí. Teď se hlavně musíme rozhodnout, co s Mari. Do rána zapomene, že měla namále, měla by dostat trest, aby pochopila, jak to bylo vážný. Přece jenom to někdy dost přehání. Paní Quigleyová si stěžuje, že je Mari vzpurná, a má pravdu. U jedenáctiletýho děcka to není dobrá vizitka.“

Belle se naježila. „Je jenom sebevědomá. Nebudu ji vychovávat, jako jste s Annie vychovaly mě, v podstatě jako vězně.“

„Teď jsi nespravedlivá, Belle,“ ozval se Etienne. „Mog tě musela držet zkrátka, protože Londýn je nebezpečné místo. Tak to s Mari jistě v plánu nemá.“

„Samozřejmě že ne,“ přikývla Mog. „Prostě by potřebovala trochu srazit hřebínek. Chodí si domů, jak se jí zachce. Měla by víc pomáhat, naučit se vařit a šít, ne lézt po stromech a věčně hrát s kluky kopanou. Za čtyři roky už z ní bude mladá žena a určitě ti nemusím vykládat, Belle, co to obnáší.“

Belle semkla rty.

„Ale no tak, netvař se jako světice,“ napomenula ji Mog netrpělivě. „Koukněte, my tři dobře víme, do jakých patálií se mladej člověk může dostat. Tady není tolik pokušení jako v Londýně nebo v Marseille, ale naši mladý se tu možná trochu nudí. Tím pádem začnou vymejšlet alotrie.“

Etienne se zazubil. „Máš pravdu, Mog, jako vždycky. Byl bych radši, kdyby Mari snila o kloboučnictví nebo že se stane baletkou. Ale to je dost nepravděpodobné, tím pádem ji budeme muset nasměrovat k něčemu bezpečnějšímu, než je dráha novodobé Johanky z Arku.“

„Kdo jí vůbec o Johance vyprávěl?“ Belle vrhla na Etienna obviňující pohled.

Pokrčil rameny. „Klukům vyprávím o králi Artušovi, Mari jsem vyprávěl o chudém děvčeti, které své krajany vedlo do války. Myslel jsem, že jsi pro rovnoprávnost.“

„Ano, to jsem. Jenže jakmile má člověk dceru, přeje si, aby se vdala za dobrého a hodného mužského a žila šťastně až do smrti.“

„To bych si taky přál,“ přisvědčil Etienne, „ale zároveň chci, aby měla Mari větší ambice. Je chytrá, třeba se z ní stane lékařka, právnička nebo uspěje tam, kde já selhal, a založí si vlastní vinařství. My jen musíme udělat, co bude v našich silách, abychom její energii nasměrovali správným směrem.“

Table of Contents

Kapitola první