Helena Hardenová

Příliš mnoho nevěst

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Helena Hardenová, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8034-6 (epub)

ISBN 978-80-243-8035-3 (mobi)

Nevěstám.

Ženichům taky.

Protože mají odvahu a věří v lásku jako já…

Všechny osoby, hrady a zámky v tomto příběhu jsou zcela smyšlené.

Lomec, sobota 18. června

Mladá žena čeká na lavičce pod košatým stromem. Jeho větve místy dosahují až téměř k zemi a vytvářejí tak útulné a nezvaným očím skryté místo. Ačkoliv je teprve polovina června, je teplá, téměř tropická noc.

Žena, vlastně vypadá spíš jako dívka, čeká na pohled klidně a téměř odevzdaně. A vlastně už docela dlouho. To se jí alespoň zdá. Nezbývá jí ale než být trpělivá. Víno, které během večera vypila, zpomaluje a zvláčňuje její pohyby a ona se chvílemi bojí, že usne. To ale nejde, spát nemůže. Čeká na muže, kterého z celého srdce miluje. Na muže, o kterém si myslela, že k ní cítí totéž.

Už by se nejraději zvedla a šla pryč, ale slíbil, že přijde, a tak čeká… A pak se ozvou tiché kroky, které se zezadu blíží ke stromu. Zdá se, že dívka neslyší, protože zůstává opřena o dřevěná záda lavičky. Muž přistoupí k ní a položí jí okolo krku napřed jednu a pak i druhou ruku.

Vídeň, středa 15. června

„Haló! Poly, haló!“ zaslechla jsem za sebou udýchaný hlas. Zvolnila jsem krok, na sraz s Gerhardem jdu už stejně pozdě, a otočila jsem se. Po chodníku cupitala, anebo spíše klopýtala na vysokých podpatcích osůbka v krátkých krajkových šatech a mávala oběma rukama. Možná jí to pomáhalo udržovat při běhu rovnováhu, co já vím.

„Ahoj Paulino,“ pozdravila jsem a zastavila se. Tohle bude na dýl, napadlo mě. Snad to Gerhard pochopí…

„To jsem ráda, že jsem tě dohonila. Strašně dlouho jsme se neviděly! Ty máš ale dlouhý vlasy. Fakt jsme se dlouho neviděly,“ brebentila malá úhledná ženička. Nebyly jsme zrovna kamarádky. Ona patřila k Peterovi, kamarádovi mého, teď už bývalého, muže, a občas jsme se společně účastnili brunchů v hotelu U Zlatého kola, vernisáží v galeriích, které právě byly ve městě v módě, nebo pátečních skleniček v baru Red Cirkus.

„Jak se pořád máš?“ zeptala jsem se mdle. Opravdu se mi nechtělo vzpomínat na minulý život. Vlastně ne tak docela minulý, vždyť uběhlo jen pár měsíců od doby, kdy jsem Lucase vyhodila z domu.

„Já jak se mám? Přece výborně! Ale ty vypadáš taky moc dobře, ty dlouhé vlasy ti opravdu sluší!“

Mimoděk jsem si přehodila jeden z pramenů na záda a napadlo mě, že už je mám opravdu docela dlouhé. Napřed jsem neměla náladu vlasy vůbec řešit, a pak mě při pohledu do zrcadla napadlo, že ty dlouhé jsou vlastně docela fajn. Jako by mi zase bylo o deset let míň. Tak… ne tak doslova. Prostě jen ten pocit dlouhých hladkých vlasů na ramenou a zádech. Sbohem spořádané mikádo zastrčené za uši! Sbohem béžový kalhotový kostýmku! Sbohem decentní tmavomodré balerínky! A hlavně, sbohem Lucasi, ty prolhaný bastarde. Sbohem navždy.

„Jo, díky,“ řekla jsem a nenápadně odstoupila. Je čas prohlásit, že hrozně spěchám. A ani lhát nebudu.

„Jak to, že jsi přestala chodit ke Kolu? Neviděla jsem tě tam už hrozně dlouho. Pořád jsi nemocná?“

„Nemocná? Nejsem nemocná. Ani jsem nebyla. Rozešla jsem se s Lucasem, tak nemám chuť se s ním potkat.“

„Cože?!? Ale přece… A proč?“ breptala popleteně. Zřejmě její malinkatá hlavička nepobírala tu spoustu informací.

„Tak…“ nadechla jsem se, že řeknu něco neurčitého, ale pak jsem vyhrkla: „Tak asi proto, že má jinou ženskou a s ní dvě děti, ne?!?“

„Ale přece… to je stará věc. A dřív ti to nevadilo…“ zakňourala Paulina.

„Jak nevadilo?! Jak to myslíš?“ zvýšila jsem hlas tak, že se za mnou pohoršeně otočila starší dáma, vedoucí malého chlupatého pejska do parku na procházku.

„Tak přece, tak přece…“ opakovala jako kolovrátek, „vždyť to věděli všichni…“

„Vidíš to, všichni ne. Já tedy opravdu ne,“ řekla jsem a všechna hořkost, o které jsem si myslela, že už je alespoň trochu pryč, se zase vrátila. Neměla jsem chuť ani sílu rozebírat s téměř cizí ženou na ulici osud mého velmi nepovedeného manželství, a tak jsem jen vyhrkla: „Promiň. Já spěchám. Ahoj.“ A nezdvořile jsem ji nechala stát uprostřed ulice, nechápající a nejspíš i nevěřící.

S úlevou jsem otevřela dveře bytu, ve kterém už pár měsíců nebydlím, který ale byl mým domovem víc než šest let. Odložila jsem kabelku na polstrovanou viktoriánskou lavičku a chvíli zírala do zrcadla za dveřmi. Nepotřebovala jsem rozsvěcet, abych se v bytě vyznala, a tak byl můj odraz v zrcadle mdlý a nezřetelný. Dokonale odrážel moje pocity po tříhodinovém jednání s právníky, pak s Gerhardem, dříve majitelem a teď už spolu se mnou spolumajitelem malé aukční síně, ve které pracuji, a k tomu ještě to setkání s tou hroznou Paulínou… Škoda mluvit.

Původně jsem se vůbec nechtěla ve Vídni zdržet a hned po všech nezbytných jednáních jsem měla v plánu odjet zase domů na Ronov. Ale teď jsem byla zralá na panáka. Nebo horkou vanu. Případně kombinaci obojího.

Trochu jsem nasála vzduch. Nic rušivého, jen jemná vůně aromatických svíček, které jsem byla zvyklá pálit ve velkém množství, se nesla prostorem. Zvláštní je, napadlo mě, že u tatínka na Pouchni jsem si voňavou svíčku nezapálila ani nepamatuju. Částečně proto, že z nich tatínka bolí hlava, ale taky protože už nějak nemám potřebu utěšovat se roztodivnými vůněmi. Zašla jsem do koupelny a roztočila kohoutky u vany naplno. Představa splývání s teplou voňavou vodou byla slastná a uklidňující. V šatně jsem ze sebe rychle shodila všechno oblečení. I když mám ve zvyku hned ho hodit do koše s prádlem na praní nebo nechat vyvětrat, tentokrát jsem prostě jen vystoupila z hromádky šatstva a nechala ho ležet na zemi. Nebyla jsem si jistá, zda mám v koupelně župan, tak jsem jeden vytáhla ze skříně, položila ho na židli a vrátila se do koupelny. Vody zatím utěšeně přibylo. Přihodila jsem voňavou koupelovou bombu a bezmyšlenkovitě sledovala, jak voda šumí a bublá. Napadlo mě, že sklenička šampaňského by mohla lázeň ještě víc zpříjemnit a mně se snad podaří zbavit se únavy a pocitu pachuti po celém dni. Už dnes nikam nepojedu. Tatínek stejně není doma. Odjel za přítelem Václavem a já bych byla na Pouchni sama.

Na cestu do kuchyně jsem si přece jen oblékla župan, protože sklo v oknech není neprůhledné a já nemám chuť producírovat se jen tak před sousedy ze dvora. Z elektrické vinotéky jsem vylovila láhev suchého růžového sektu, připravila si skleničku a pak se natáhla pro utěrku. Zdálo se mi to, nebo jsem opravdu zaslechla nějaký šramot v předsíni? Dveře do koupelny byly pootevřené a zvuk tekoucí vody zastíral všechny zvuky v okolí. Ale ano, něco v předsíni klaplo. Ten známý zvuk, když muž odloží klíče na komodu pod zrcadlem. Jenomže onen muž tady už dávno nemá co dělat. Zámky jsem sice zatím nevyměnila, právníci mi dobře vysvětlili, že i když je byt a vlastně celý dům můj, de jure stále sdílíme s Lucasem jednu domácnost. I když on de facto sdílí domácnost s ženou s rudými vlasy a dvěma dětmi. Lucasovými dětmi.

Můj muž, teď už skoro bývalý, se stále nemohl smířit s tím, že jsem se s ním okamžitě po tom, co jsem zjistila, že má nejen paralelní vtah, ale dokonce i celou rodinu, okamžitě rozešla. A stále pod různými záminkami docházel do našeho starého bytu.

Připomenula jsem si, co jsme dnes v právnické kanceláři všechno vyřešili, a trochu jsem se ušklíbla. Za pár dnů budu mít od Lucase definitivně pokoj. Vzala jsem do ruky láhev, sundala lesklý kryt hrdla a začala odmotávat drátek držící korkovou zátku. Zvuk tekoucí vody ustal. Nenechala jsem se tím znepokojit, odstranila drátěný košíček a povytáhla špunt. Tlak bublinek mi pomohl a zátka s jemným pufnutím skončila v utěrce.

„My něco slavíme?“ ozvalo se ode dveří.

„Nevím, co bys mohl slavit ty, ale já byla u právníka,“ odvětila jsem, aniž bych se ohlédla. „A vyřešili jsme toho spoustu,“ dodala jsem a opatrně začala nalévat víno do vysoké flétny sklenice.

Table of Contents

Lomec, sobota 18. června

Vídeň, středa 15. června