Vlastimil Vondruška

Intimní historie

od antiky po baroko

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2007

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8108-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8109-1 (mobi)

ÚVOD

Většina historických studií si všímá dějin národů, ale běžný život lidí se většinou opomíjí. Je to škoda, protože to, jak lidé mysleli a jednali v těch nejprostších situacích, nám o našich předcích řekne často víc než popisy politických zvratů a hospodářsko-sociálních podmínek vývoje lidské společnosti. Lidé před staletími nám nebyli tak vzdálení, jak by se mohlo na první pohled zdát. Měli podobné touhy i nectnosti jako my. Ale studovat jejich soukromí je nesmírně složité.

Na základě archeologických výzkumů, písemných pramenů, dobových vyobrazení i muzejních sbírek jsem shromáždil informace o intimním životě lidí od starověku až na práh moderní doby. Protože se zpráv dochovalo velice málo, není mozaika samozřejmě úplná, ale přesto podává ojedinělé svědectví o životě našich předků. O jejich úporném boji s krutým světem, o odvaze a síle, o milosrdenství a lásce, ale stejně tak i o marnivosti, nectnostech, hlouposti i chytrosti.

Lidé hřešili od pravěku. Pokud se však zamyslíme nad jejich životem, možná pak budeme shovívavější a tolerantnější.

PhDr. Vlastimil Vondruška, CSc.

1. ANTIKONCEPCE

Starověk

Antikoncepce v dávných časech byla něčím, co stálo zcela proti obecnému názoru společnosti, že rodina má mít co nejvíce dětí a hlavním posláním ženy je děti rodit. Přesto se zdá, že si již tehdy dokázaly ženy pomoci, i když samozřejmě primitivními prostředky, které nemusely být vždy úspěšné. Navíc to určitě dělala jen nepatrná část z nich. Již proto, že manželka musela svému manželovi porodit děti, nejlépe syna. Bezdětná manželka mohla být podle zákonů mnoha starověkých společností vyhnána, muž se s ní mohl rozvést či si mohl přivést druhou ženu, která by mu děti dala. Proto starostí mnoha žen bylo spíše otěhotnět, než aby otěhotnění bránily.

V mnoha staroegyptských papyrech, stejně jako na mezopotamských hliněných tabulkách se dochovaly rady lékařů, jak zařídit, aby žena přišla do jiného stavu. Většina praktik vycházela z používání přírodních léků, ale doporučovaly se také rozmanité pověrečné praktiky a samozřejmě také cesta obrátit se o pomoc k bohům (a věnovat tučný dar chrámu). Na situaci, kdy žena byla neplodná, pamatovaly i nejstarší zákony. Muž mohl neplodnou ženu zapudit, jenže to nebylo tak jednoduché. Žena měla ve starověku značná majetková práva, určitě mnohem větší než v 19. století (proto také starověk nezná feminismus). Navíc z dikce mnoha dávných zpráv vyplývá, že důvodem, proč se muž nechtěl rozejít s neplodnou ženou, byl zcela obyčejný a lidský fakt, že ji měl rád. Proto existovala ve starověku možnost zástupného porodu. Muž si opatřil otrokyni, kterou přivedl do jiného stavu. Když pak otrokyně rodila, lehla si neplodná manželka pod ni, aby dítě z lůna otrokyně vypadlo na ni. Tím se stala symbolicky jeho matkou ona, dítě mělo všechna legální dědická práva. Otrokyně nadále nesměla na dítě uplatňovat žádné mateřské nároky, nesměla se ani povyšovat nad legální manželku (jak výslovně připomínaly mezopotamské zákony), ale na druhou stranu měla doživotní jistotu – nesměla být prodána jinam a měla mít právo na lepší zacházení.

Zatímco vdané ženy spíše hledaly prostředky, jak přivést na svět děti, ženy, které se živily prostitucí, měly problém opačný. Právě ony s největší pravděpodobností používaly nejstarší primitivní antikoncepci. Mnoho dokladů se dochovalo především v Mezopotámii. Zde patřil k nejvýznamnějším kult bohyně plodnosti a války Ištar. Této bohyni sloužily celé zástupy kněžek, jež přenášely milost a sílu této bohyně na muže. Za návštěvu chrámu a služby kněžek samozřejmě muži platili, a pokud byli spokojení, dávali navíc i štědré dary. Chrámová prostituce byla běžná v Sumeru, Babylonii i Akkadu. V čele kněžek bohyně Ištar stála velekněžka, jež milost bohyně přenášela jen na nejvýznamnější návštěvníky (často jen na panovníka). Erotické rituály, spojené s kultem plodnosti, vznikly nejpozději v 7. tisíciletí př. n. l. Ale protože šlo o náboženský obřad, měla velekněžka zakázáno otěhotnět. Navíc by se tím dostalo do rukou kněží panovníkovo dítě, což by mohlo vyvolat problémy při budoucím obsazování trůnu. Pokud by tedy velekněžka otěhotněla (a bylo jedno, s kým ve skutečnosti), byla by přísně potrestána a okamžitě zbavena prestižního úřadu.

Ostatní chrámové kněžky se dělily do několika kategorií, obvykle podle toho, z jaké rodiny pocházely, od dcer nejbohatších velmožů až po chudačky. Většina se směla vdávat a některé mohly mít i děti, ale i v jejich případě se předpokládalo, že půjde o děti „ze sémě zasetého jejím mužem“. Již z dikce tohoto ustanovení je zřejmé, že si chrámové kněžky uměly celkem spolehlivě s antikoncepcí poradit. Jako jeden z prostředků se dochovala rada zavádět si před stykem s mužem kuličku uhnětenou z medu a mandlí. Ostatně pojem „babylonská nevěstka“ byl ve starověku tak proslulý, že vstoupil i do Starého zákona jako symbol hříchu.

I starověké Egypťanky znaly rozmanité antikoncepční prostředky. V lékařských papyrech je dokonce doložena metoda „odchodu z těhotné“ (tedy potrat). I když byl obecně zakázán a žena mohla být za potrat potrestána, v odůvodněných případech ho mohl lékař provést. Zpráv o metodách antikoncepce je zlomek ve srovnání s radami, jako otěhotnět či jak zabránit nechtěnému potratu, ale vzácně se objevují. Jedním z prostředků užívaných starými Egypťankami byl krokodýlí trus (nejstarší zpráva pochází zhruba z 19. století př. n. l.). V Indii ve starověku zase užívaly ženy trus sloní. I když není podobná představa zrovna lákavá, je třeba říci, že šlo o metodu účinnou, neboť se jím vytvářelo v ženské děloze silně kyselé prostředí, ve kterém spermie rychle hynou.

Později začaly Egypťanky používat jiné látky, které jsou příjemnější a mají podobné účinky. Doloženy jsou tampony ze svinutého proužku látky nebo chomáče vlny napuštěné kvašeným akátovým výtažkem. Z tuku a medu se vyráběly vaginální čípky s extraktem z granátových jablek, který obsahuje přírodní hormon estrogen.

Staroegyptské lékařství vynikalo přesným pozorováním a racionálními závěry. I když tehdejším lékařům nebyly některé mechanismy početí zcela zřejmé, dokázali vyvinout metodu použití zábrany (podobné dnešnímu nitroděložnímu tělísku). Ženy si do dělohy zaváděly malé kamínky či voskové zátky.

Mnoho z antického lékařství bylo převzato právě ze starého Egypta. Proto nepřekvapí, že se podobná metoda užívala i v řecku. Tamní ženy dokonce používaly jako nitroděložní tělísko spirálku zhotovenou ze slonoviny. Užívaly také metodu zavádění tamponů, které napouštěly olivovým olejem, medem, cedrovou pryskyřicí nebo citrónovou šťávou, které zajišťovaly agresivní kyselé prostředí, bránící působení spermií. Podobné metody užívaly i římské ženy. Antikoncepce v té době byla zřejmě poměrně spolehlivá, neboť víme, že se nevázaných římských zábav účastnily i vdané ženy, což by jinak nebylo možné.

O dalších staletích toho víme bohužel žalostně málo. S rozpadem římské říše vzalo zasvé vedení úřední administrativy a také mravy se staly mnohem drsnějšími. Je však pravděpodobné, že se některé starověké znalosti diskrétně tradovaly mezi ženami dál. A to jak metody antikoncepce, tak i postupy, jak těhotenství mechanicky přerušit. Že se k takovým krokům ženy uchylovaly, svědčí zmínka ve franckém zákoníku, který stanovil trest smrti pro ženu, jež by zahubila plod ve svém těle.

Pokud hovoříme o dějinách antikoncepce, pak se samozřejmě musíme ještě zastavit u metody sice technicky zdánlivě nejjednodušší, ale v praxi nejméně spolehlivé, a tou je přerušovaná soulož. Jejím problémem je to, že vyžaduje spolupráci muže, což bylo ve starověku určitě obtížné, zvláště v případě, pokud šlo o rozkoš, kterou si muž zaplatil.

Ve Starém zákoně se o přerušované souloži hovoří dokonce několikrát a její důvod se vysvětluje různě, od pohnutek ušlechtilých až po mrzký chtíč. Bible píše o mužích izraelských, kteří vystupovali z lůna ženy a své sémě vypouštěli na zem z vlasteneckých pohnutek. Izraelité žili v té době v porobě a nechtěli, aby se jim rodily děti, které by upadly do otroctví nepřítele.

Známý příběh z Genesis je spojen s mužem jménem Onan (po kterém se zcela nesprávně nazývá onanie, i když se jeho příběh týká klasické přerušované soulože). Jedním z praotců Izraele byl Juda, který měl několik synů. Nejstarší Er se oženil s dívkou jménem Támar, ale protože byl v očích Hospodinových zlý, ten ho usmrtil. Tehdy Juda rozhodl, aby si vdovu vzal jeho další syn Onan. Takové sňatky byly v Přední Asii od doby Sumerů celkem obvyklé. Odborně se označují jako levirát, tedy sňatek mladšího bratra s ovdovělou švagrovou (někdy byl dokonce ze zákona povinný). Onan ovšem nechtěl, aby měla Támar potomky, neboť věděl, že nebudou patřit jemu, ale jeho zlému bratrovi (jeho úvaha je sice poněkud nejasná, ale blíže se nevysvětluje). Proto „kdykoli obcoval se ženou svého bratra, dal padnouti semeni na zem, aby nezjednal potomstvo svému bratrovi“. Protože bylo jeho počínání v očích Hospodina zlé, usmrtil Onana rovněž.

Právě tato pasáž z bible ovlivnila myšlení nejen ve středověku, ale objevuje se v názorech konzervativních věřících dodnes. Podle katolické církve je antikoncepce hříchem proti Bohu. Jiní hříšní muži z izraelského národa dopadli lépe než Onan. V části Starého zákona nazvané Leviticus se o přerušované souloži píše hned několikrát. „Muž, z něhož se vyleje símě, vykoupá si celé tělo ve vodě a je nečistý do večera,“ a jinde: „Souloží-li kdo se ženou a nastane výlev semene, vykoupou se ve vodě a jsou nečistí až do večera.“ Stejně tak se pohlíželo i na věci: „Veškeré šaty a každá kůže, nač přišel výlev semene, se vyperou ve vodě a jsou nečisté do večera.“ Antika si s podobnými erotickými úkony těžkou hlavu nedělala a nikde se neobjevuje nic, co by takové praktiky odsuzovalo, ale ani schvalovalo. Zvláště ve starověkém Římě platila svým způsobem demokratická zásada, že praktiky, které neubližují jiným, mají zůstat soukromou věcí každého občana.

Středověk a novověk

Vztah středověku k antikoncepci byl zcela odmítavý, což vycházelo z církevního pojetí hříchu. Soulož měla sloužit k jedinému účelu: aby žena otěhotněla a porodila děti. Cokoli jiného bylo hříšné a zakázané, tedy každý tělesný styk, který by se provozoval pouze pro potěšení. Pokud by ženy používaly prostředky antikoncepce nebo by muži uplatňovali přerušovanou soulož, byl to přesně onen případ smrtelného hříchu, který bylo nutno trestat. Jistý německý teolog tvrdil, že každá žena, která se při pouhém pomyšlení na tělesnou rozkoš nezačervená, je ve svém duši prostitutkou. Jiný zase učil, že manželka, která má z milování se svým mužem rozkoš, těžce hřeší, neboť má vycházet manželovi vstříc výhradně proto, aby rodila děti. Pokud při tom současně cítí potěšení, je v duši zkažená.

Protože většinu písemných zpráv zachytila pera služebníků církve, víme toho o antikoncepci opravdu velice málo, ale z nepřímých zmínek je jisté, že o ní lidé věděli a také ji nějakým způsobem používali. To platí určitě pro středověké nevěstky, neboť je doloženo, že mnohé byly bezdětné. Výzkumy porodnosti v 15. století zase dokládají, že existovala přímá úměra mezi finanční situací rodiny a počtem dětí, což by potvrzovalo určitou regulaci porodnosti. Z demografických analýz je zřejmé, že metody antikoncepce byly běžnější ve městech než na venkově.

Uvedená zjištění ovšem neznamenají, že by o antikoncepci věděli všichni lidé. Je samozřejmé, že žila spousta dívek, které o ní neměly ani ponětí, navíc existovala spousta předsudků a pověr. Mezi lidmi se tradovaly „spolehlivé“ recepty, jako pití vody, ve které si kovář chladil kleště, nebo se do ní nastrouhaly jelení parohy. Dalším „spolehlivým“ receptem bylo pití kravské moči. Od nežádoucího početí mělo ženu uchránit i to, pokud plivla žábě třikrát do tlamy nebo hned po souloži vstala z lůžka a sedmkrát si poskočila dozadu. Proti otěhotnění se také nosily rozmanité amulety nebo škapulíře, v nichž bývaly byliny, ale také třeba kousek žebra z lasičky. Dochovala se také modlitba proti otěhotnění (i když ji lze spíše považovat za vtipnou renesanční ironii). Obrací se k Panně Marii slovy: „Ty, která jsi počala, aniž bys zhřešila, dej, abych zhřešila, aniž bych počala.“ V praxi však je doloženo, že k modlitbám se uchylovaly ženy často, i když se častěji obracely ke svaté Maří Magdaléně, napravené hříšnici. Ze 16. a 17. století se dochovaly výslechy dívek, které byly usvědčeny ze zabití novorozence. Šlo vždy o dívky, které patřily k té skupině žen, která neměla o antikoncepci ani ponětí. Jak z jejich výpovědí vyplývá, většinou se spoléhaly na to, co udělají muži. Jedné řekl její obstarožní milenec, aby se nebála, že on už je starý (a tedy nemůže mít děti). Jiná dívka se roku 1693 svěřila soudu: „Já sem ho v ničemž neujistila, nýbrž on mě, že mně nic nebude a že ví dobře, jak to má dělati.“ A do třetice při konfrontaci s bývalou milenkou se jistý potulný muzikant hájil, že není otcem zabitého dítěte: „...já sem s tebou měl pětkráte činiti, však nevypustil sem semena a tím nejsem vinen.“

Porod, iluminace ze 14. století

V renesanci se názor na antikoncepci změnil rychle a radikálně v důsledku epidemie pohlavních chorob, které od počátku 16. století sužovaly celou Evropu. Syfilis se poprvé objevila roku 1495 mezi francouzskými vojáky v Neapoli. Šířila se neuvěřitelnou rychlostí. Ještě téhož roku ji zaznamenali v Dánsku, následujícího roku v Německu a Anglii. Do českých zemí dorazila už na konci 15. století. říkalo se jí různě – španělská chřipka, francouzská nemoc nebo neštovice, neapolský mor. Jméno nemoci syfilis bylo převzato z básně veronského lékaře, uveřejněné roku 1530. V ní vystupuje smyšlený pastýř jménem Syfilis, žijící na ostrově Haiti. Díky této básni převládl názor, že novou nemoc přinesli z Ameriky lodníci, i když její původ ve skutečnosti není zcela jistý. Epidemie syfilis byla v počátečních letech strašná. Umíraly na ni stovky lidí, v některých městech byly zcela uzavřeny nevěstince (a nevěstky vymrskány z města), uzavřeny byly

i lázně a podobná zařízení. Již roku 1495 vydal císař Maxmilián II. dekret, v němž prohlásil nemoc za důsledek hříšného a nemorálního chování křesťanů.

Zpočátku se lidé domnívali, že syfilis je forma moru a šíří se stejně – vzduchem, jídlem nebo dotekem. Teprve v dalších letech poznali lékaři způsob přenosu této nemoci. Okamžitě se ozvaly první nesmělé hlasy, volající po způsobu ochrany (neboť lékařům bylo na rozdíl od teologů jasné, že lidem tělesný styk zakázat nemohou). V tomto případě však již nešlo o prostou antikoncepci, ale o faktickou ochranu při souloži. A tak spatřil světlo světa kondom.

Byl účinný a drahý, takže ho až do 19. století užívali jen urození a zámožní lidé. Jinak se ale v oblasti ženské antikoncepce mnoho nezměnilo.

Teprve 19. století přineslo další novinky, především se rozvinuly rozmanité bariérové metody. Za zmínku stojí objev spojovaný se slavnou kurtizánou Lolou Montes (milenkou hudebních skladatelů Ference Liszta, Richarda Wagnera a Frederyka Chopina, stejně jako bavorského krále Ludvíka I.). Nechala si vyrábět šátečky, které si před pohlavním stykem vkládala do pochvy, aby zabránila proniknutí spermatu. Nazývaly se Venušiny zástěrky, a protože musely být z kvalitního materiálu, byly velice drahé. Přesto se zvláště mezi vznešenými dámami ujaly. Na podobném principu fungují dnes pesary.

Zavádění antikoncepce v 19. století však nebylo přes poznatky lékařů snadné. Pekelným ohněm hrozila církev všem, kdo si troufli zmínit se o něčem tak bezbožném. Konzervativní vládnoucí kruhy trestaly propagátory antikoncepce pro oplzlost. Iniciativy zbožných vdov volaly po tom, aby byli stoupenci antikoncepce ukřižováni.

V USA vzniklo dokonce státní tažení proti kondomům. Vše začalo roku 1868, kdy byl zakázán jejich prodej, a toto nařízení posvětil roku 1873 samotný americký Kongres. Vzápětí vydalo více než dvě stě velkých amerických měst „protikondomové vyhlášky“. Pouhé informování o účinku kondomu bylo trestným činem. Tato antikoncepční prohibice trvala prakticky až do konce 19. století.

V některých evropských zemích (včetně Rakousko-Uherska) to bylo podobné. Pokud nestíhal stoupence antikoncepce zákon, stíhalo je veřejné odsouzení těch, kdo si osobovali právo hlásat morální zásady jménem ostatních. Hlavní roli přitom hrál postoj římskokatolické církve. Ta ostatně pokračovala v protikondomovém křižáckém tažení i ve 20. století, neboť používání antikoncepce je v rozporu s biblí. Stejný boj vedla a vede moderní společnost o právo žen na potrat a další záležitosti spojené s erotickým životem.

Na začátku 20. století se pak objevuje ženská antikoncepce založená na zavádění nitroděložních tělísek. Hormonální antikoncepční preparát byl uveden na trh poprvé v USA roku 1960.

Jenže tak jako vždycky v dějinách, postupně zvítězil rozum nad dogmaty a hloupými předsudky a moderní společnost antikoncepci přijala. Pokud bychom parafrázovali jedno středověké úsloví, řekli bychom, že když nebylo možno vymýtit tělesnou žádostivost a spasit duši, zvolili jsme menší zlo, abychom uchránili alespoň tělesnou schránku.

Kondom

Počátky mužské bariérové metody ochrany při pohlavním styku jsou poměrně starého data. Někteří odborníci uvádějí jako možnost, že tuto metodu znali již starověcí Egypťané, neboť se na freskách ze 14. století př. n. l. objevují muži s barevnými plátěnými pouzdry navlečenými na penis. Podobná pouzdra ovšem sloužila nejspíše jako ozdoba a scény, v nichž jsou Egypťané zobrazeni, nejsou erotické, takže může jít stěží o nejstarší verzi kondomu. Dekorační návleky na penis se objevují i ve starořecké mytologii (jejich smyslem ovšem nebylo zakrýt penis, ale spíše vzbudit zdání jeho větší velikosti, podobně jako třeba moderní vycpávky v podprsenkách).

Pouzdra navlečená na penisu mají také muži na jeskynních malbách ve francouzském Combarelles, které pocházejí ze 2. století n. l. I zde však jde nejspíše o ozdobu, protože si lze těžko představit, že by se z rituálních důvodů kreslily scény potlačování plodnosti. Starověká společnost ji totiž naopak vyzdvihovala a všechny náboženské rituály směřovaly k její podpoře.

Staří Řekové zřejmě mužskou ochranu užívali, jak svědčí jedna z antických bájí. Podle ní měl krétský král Mínós slabost pro ženské pohlaví, až se jeho manželka naštvala a očarovala ho, aby jeho sémě rozežíralo lůna jeho milenek. Král Mínós se však nemínil vzdát rozkoše, a tak si začal na penis navlékat plátěný návlek, aby milenkám neublížil. Plátěné návleky se zřejmě užívaly i ve starověkém Římě a vzácně možná i ve středověku. Byly opatřeny tkanicemi, aby si je muži mohli snáze připevnit.

Také ve Starém zákoně se dochoval náznak, že se bariérové metody u vyvoleného židovského národa kdysi užívaly. K ochraně při tělesném styku sloužily rybí měchýře nebo ovčí střívka. Tato metoda se dá spíše přirovnat k pesaru (ženy si je vkládaly do pochvy, protože na mužském údu by stěží držely). Podobná metoda se vzácně udržela i ve středověku (ovšem tajně, církev by podobné praktiky tvrdě trestala). Později vyneslo užívání upravených ovčích střívek jako mužské ochrany dokonce šlechtický titul osobnímu lékaři anglického a skotského krále Karla II. Ten je v 17. století připravoval pro panovníka a členy dvora, aby je ochránil před „pohlavní nemocí a plozením bastardů“.

Strašlivá epidemie syfilis, která na přelomu 15. a 16. století zasáhla Evropu, přiměla poprvé muže, aby začali používat ochranu při tělesném styku nikoli kvůli tomu, aby partnerka neotěhotněla, ale kvůli svému zdraví. Nešlo samozřejmě o ochranu v manželském životě, ale při užívání si rozkoší s cizími ženami.

I když je jisté, že různé typy mužské ochrany existovaly již od starověku, zlomovým se stal rok 1564, kdy italský lékař Gabrielle Fallopio zhotovil pouzdro z lněného plátna napuštěné olejem, anorganickou solí a medikamenty jako ochranu proti syfilis. Popsal ho včetně zdůvodnění, proč ho užívat, ve slavném spise De morbe gallico. Význam tohoto díla nebyl ani tak v tom, že navrhuje ochranu, která nebyla ve skutečnosti vůbec nová (až na použití dezinfekce), ale v tom, že vůbec jako prvý o podobné ochraně píše a veřejně ji obhajuje i proti přísnému zákazu církve. Ve svém díle uváděl, že konal pokusy a vybavil svým vynálezem více než tisíc mužů, z nichž žádný se nenakazil syfilis. Protože si vědci záviděli od nejstarších časů, okamžitě se ozvaly hlasy, které jeho výzkumy zpochybňovaly tvrzením, že je pochopitelné, proč se žádný z těch mužů nenakazil, neboť je všechny ženy odmítly, když k nim přistoupili s tak komickou věcí na údu. Přes ironickou kritiku konzervativních lékařů se jeho dílo stalo odrazovým můstkem pro další vývoj kondomů.

Největším problémem se stal vhodný materiál. Látku bylo třeba sešít, a i když byly stehy malé, mohly být při souloži ženou vnímány jako nepříjemné. Proto se v 17. století prováděly pokusy zhotovit mužskou ochranu z jiného materiálu. Nejčastější náhradou se stala ovčí střívka. Nejstarší kondom dochovaný v muzejních sbírkách mají ve Švédsku. Byl zhotoven kolem roku 1640 a je zhotoven ze střívka prasečího. Dochoval se i latinsky psaný manuál pro uživatele (možná z církevních kruhů, jinak by byl napsán v jazyce národním), který radí namáčet ho před použitím v horkém mléce, aby se předešlo přenosu chorob. V této době se zřejmě objevil název kondom, i když se o jeho původ autoři přou.

Patronát si osobuje francouzské městečko Condom (kde je dokonce muzeum kondomů). Pravděpodobnější je však teorie, že název je odvozen od již jmenovaného osobního lékaře anglického krále Karla II., který se jmenoval Conton (některé prameny uvádějí jméno Condom, Contom, Condon či Quondam). Další teorie odvozuje název z latinského slova „condus“, což znamená nádržka či nádoba.

Pro kondom se však dochovala i jiná dobová označení, která nepostrádají na půvabu – „brnění proti potěšení“, „mužské brnění“ či „prostředek před mužským brněním“. Známý milovník Casanova ho ve svých pamětech označoval jako „anglický jezdecký plášť“. A když už jsme u etymologie, slovo prezervativ je odvozeno z latiny a znamená „ochrana před něčím“. A do třetice – v 16. a 17. století se v Japonsku užívaly dva typy kondomů – Kawagata zhotovovaný z tenké kůže a Kabutogata z želvoviny nebo rohoviny. Japonský název tohoto tuhého nástavce bychom mohli přeložit slovem „robertek“.

Kondomy z ovčích střívek se v 18. století rozšířily v některých svobodomyslnějších zemích tak, že již v té době dávaly obchody tisknout reklamní letáky, které informovaly o jejich výhodách a způsobu použití. Přesto se textilní mužská ochrana udržela poměrně dlouho. Ještě v 19. století si nechával básník Heinrich Heine zhotovovat hedvábné návleky šité na míru. Z téže doby se dochovaly luxusní kondomy ušité z textilu, na nichž byly vytištěny obrázky sexuálních scén, mající podnítit erotickou fantazii uživatele.

Přelom v dějinách kondomů přinesl epochální vynález vulkanizace gumy v roce 1844 (objevitelé Goodyear a Hancock). Záhy se začaly vyrábět elastické gumové kondomy. Protože byly drahé, po použití se nevyhazovaly, ale čistily (stejně jako se v předchozích stoletích praly látkové návleky). K tomu účelu měl každý muž speciální soupravu pomůcek – stojánek na sušení, krém a pudr na zasypání (aby se kondom neslepil). V roce 1880 se objevily první latexové kondomy, které byly slabší než gumové a také levnější.

Table of Contents

ÚVOD

1. ANTIKONCEPCE