Zasnoubena se smrtí

JANA VRZALOVÁ

Na motivy příběhu Ireny Bernáškové,

první české ženy popravené nacisty

a jejího otce, významného českého grafika Vojtěcha Preissiga

JOTA / 2017

Kniha byla vydána za finančního přispění Literárního grantu Dilia.

Copyright © Jana Vrzalová, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-224-9

ISBN mobi 978-80-7565-225-6

Poděkování

Touto cestou děkuji mému kolegovi a kamarádovi, zkušenému autorovi literatury faktu a detektivek Romanu Cílkovi za rady, které mi nezištně poskytl a tím mi dodal odvahu pustit se do zpracování pohnutého života výjimečné ženy Ireny Bernáškové, rozené Preissigové.

Můj vděk patří i mé někdejší paní profesorce dějepisu na Akademickém gymnáziu v Praze, ve Štěpánské ulici, PhDr. Janě Volfové, která v nás, svých studentech, skvělým výkladem nejen dokázala podnítit a udržet zájem o poznání historie, ale také nás v dobách nastupující normalizace učila samostatně uvažovat, vyhodnocovat fakta a z námi vyhledaných zjištění činit vlastní závěry.

Za vstřícnost a porozumění rovněž děkuji paní profesorce PhDr. Anně Houskové, CSc., která jménem rodiny dala souhlas ke zveřejnění rodinných fotografií Ireny Bernáškové, které jsou uloženy v Archivu Památníku Terezín. V roce 1996 je APT darovala její maminka Olga Housková.

Jana Vrzalová

Nakladatelství JOTA děkuje Památníku Terezín – Archivu bezpečnostních složek, Vojenskému ústřednímu archivu, Vojenskému historickému archivu, Vojenskému historickému ústavu a Kanceláři prezidenta republiky za bezplatné poskytnutí snímků, plakátů a další dokumentace zařazené do obrazové přílohy. Za spolupráci na přípravě knihy děkujeme Ústavu pro studium totalitních režimů, Úřadu městské části Praha 4, Atomovému krytu 10 – Z a Petru Kourovi.

MOTTO

„Chceš-li, a ty chceš,

za to se modlíš,

aby zem byla tvá,

po které chodíš.“

Sudičky a hákový kříž

Smrti!

Snoubenko věrná!

Vím, už se tě nezbavím. Příliš dlouho jsem s tebou koketovala. Příliš dlouho jsem tě pokoušela a laškovala s tebou.

Příliš, až příliš dlouho jsem tě ujišťovala, že patřím pouze tobě.

Sotva se mne vzdáš v tuto noční hodinu, která je naší nocí předsvatební. Sotva dovolíš, abych podala ruku životu.

Nebudu se doprošovat, aby ses nade mnou slitovala.

Ne, nemusíš se dokonce ani bát, že ti uteču. Není jak a není kam.

Čtyři holé stěny, tvrdá pryčna, stůl a židle. Jinak nic. A nebo možná stíny těch, kteří tu byli před mnou. I oni čekali, stejně jako já teď, až se otevřou dveře a ty si pro ně přijdeš.

Kroky po schodišti času se zrychlují. Za pár hodin bude svítat. Jen málo, jen docela maloučko zbývá, abych ještě jednou, naposledy, pohlédla do očí životu a dala mu sbohem.

***

Píše se 7. únor 1904.

Nad Prahou se převalují hustá mračna. Nevlídná meluzína o sobě dává nepříjemně vědět. Neodbytně dotírá na chodce, zalézá jim do zimníků, osahává prsty rukou hluboko zabořených do kapes.

Jsou to přesně ty chvíle, kdy si člověk říká, že v teple domova u vyhřátých kamen by mu bylo nejlépe. Do té sloty se rozhodl na svět vstoupit nový život. Za okny bytu činžovního domu v Lužické ulici na Vinohradech se tatínek Vojtěch těší na příchod vytouženého syna. Má povznesenou náladu. Bude mít následníka. Pokračovatele rodu. Dalšího Preissiga. Vojtěcha, jako on.

Otec a syn. Jak krásně to zní! Rozpálen dychtivostí, s níž po zimě vítáme jaro, křižuje pokojem sem a tam jako parník na rozbouřených vlnách.

Náhle se od stěn odrazil křik novorozeněte a dolétl k otcovým uším. Ani plískanice nemůže pokazit obrovskou radost, která silou zrození prozářila celičký byt.

Mám syna, poskočí si nadnášen štěstím Vojtěch Preissig.

Prvotní nadšení vystřídá chvilkové zklamání. Nedá však na sobě nic znát. Mlčky svou porodem vyčerpanou ženu Irenu, která mu právě darovala dceru, už druhou, láskyplně pohladí po tváři.

Hlavně, že jsou obě v pořádku!

Rodička tiše leží na posteli a unaveným pohledem pozoruje porodní bábu, jak myje dítě.

„Holčička,“ zašeptá muži.

„Já vím, aspoň bude mít Vojtka kamarádku.“

„Chtěl jsi chlapce, viď?“

Místo odpovědi jí na peřinu položí kytičku fialek. Vzácných, skleníkových. Bůhví, kdy a kde je stihl koupit. V mžiku provoněly celý pokoj.

Chumelenice za okny neustává.

Muž opatrně přisedá na okraj postele a uchopí ženiny ruce. Něžně je hladí. Jak jen jsou drobné, sladké, křehké.

A hlavou mu táhne celičký jeho život.

Dal se na trnitou dráhu umělce, třebaže věděl, že kumštýřův chléb je pohříchu nejistý. Byl vděčný otci, že mu nespílal, že mu nekladl překážky, aby mu v touze jít za svým snem zabránil.

Mladý Vojtěch chtěl poznávat, chtěl pochopit svět, chtěl najít pevné pouto mezi rozumem a imaginací.

V myšlenkách se vrací do Paříže, do Muchova ateliéru, kde slavného Čecha navštěvovaly světoznámé osobnosti, mezi nimi i Sarah Bernhardtová. Jako by to bylo teď, vidí mistra kráčet pařížským bulvárem St. Michel. Vyvolával nefalšované pozdvižení. Auta zastavovala, lidé mu tleskali. Chtěli si s ním podávat ruce, děkovat mu. Upřímný obdiv a úcta, které mu Pařížané vzdávali, nebraly konce.

Muchův ateliér byl na přelomu 19. a 20. století centrem společenského života. Sem, mezi svým způsobem vyvolené, měl najednou přístup i on, Vojtěch Preissig, začínající umělec. Moc dobře si uvědomoval, jak obrovské cti se mu dostává. Neopakovatelnou příležitost dychtivě, s vervou mládí chytil za pačesy.

Učí se u světově proslulého krajana. Jako houba do sebe vstřebává všechny nové poznatky.

Žádostivě, snad z obavy, aby mu něco neuteklo, studuje grafické techniky u Emila Delauna. Bezbřehá touha po vědění jej žene do dřevoryteckých dílen Augusta Schmida, přiměje jej zkoumat japonské dřevoryty a historické tisky.

Vojtěch se činí. Pátrá po souvislostech mezi člověkem a přírodou, snaží se proniknout do tajů vesmíru. Jako magnet jej přitahují kosmické záležitosti. Ve všem hledá smysl a řád, protože také umění je řád. Cítí, že určitý řád potřebuje i člověk. Jinak by přece jeho život neměl smysl. Současně však potřebuje svobodu. Rozlet pro své tvůrčí nápady. Tak to vnímá. Tak jedná.

Z myšlenek jej vytrhl lehký záchvěv ženiných prstů. Upřel pohled na její laskavou tvář a celým tělem mu jako blesk prolétl obrovský pocit štěstí a lásky, jímž se léta vzájemně obdarovávají.

„Irenko, děkuji ti!“

Víc dodávat nemusel. Věděl, že mu rozumí. Už dávno byli jedna duše, jedno tělo.

Počastovala jej tím svým motýlím úsměvem. Tak manželčin charakteristický rys přijímá. Připomíná třepotavý let motýla. Tolik se podobá kráse a lehkosti jeho křídel.

Nikdy ho nezachytím, povzdechl si. Je pokaždé jiný a přece stejný.

Kéž by Irenka byla po mamince! Kéž by měla ten její úsměv!

Holčička tiše leží v prádelním košíku, obšitém nabíraným růžovým saténem a paličkovanou krajkou.

Táta Vojtěch přivedl prvorozenou Vojtěšku, aby se na sestřičku podívala. Ani nedutá. Rozpačitě, jako by nevěděla, co má dělat, chvíli přešlapuje na místě a pak nesměle přistoupí k posteli.

„Vojtěško, dceruško, máš sestřičku,“ pohladí ji maminka po hebkém líčku.

Vojtěška ji políbí, ale o tvorečka v košíku stěží očkem zavadí.

Nezajímá ji. Sotva dvouletému dítěti je lhostejný. Nechápe, proč jsou rodiče tak šťastní. Co na tom uzlíčku vidí? Panenka je přece mnohem lepší. Půjde si s ní hrát. Bude to zábavnější než mrně, které se tu zčistajasna bůhví odkud zjevilo.

Jak je krásná a něžná, skloní se později nad spící holčičkou šťastný otec. Vtom jej něco napadne. Odběhne k psacímu stolu, popadne skicář a tužku a ve chvilce črtá obrázek, osudový. V okamžiku blaženosti nemůže tušit, že jím předznamenává osud nemluvněte.

Ruka vedena Múzou nad kolébkou novorozeněte vztyčuje vlající prapor s dvouocasým lvem. Vojtěch Preissig pohlédne na své dílko inspirované náhlým vnuknutím a vzápětí dokreslí symbolickou postavu génia národa s vavřínovou ratolestí. Kolébku obkroužily tři sudičky: Svoboda, Bratrství a Moudrost.

Zastavila by ho Múza, kdyby věděla, že své druhorozené právě vytyčil cestu, po níž se bez váhání vydá? Zarazil by se v tvůrčím zápalu, kdyby mohl vidět do budoucna a věděl, co ji čeká? Snad. Možná. Bůh suď!

Prozřetelnost zarytě mlčí.

Nikdo, ani on nevidí tři siluety stojící nad holčičkou. Jiné tři sudičky. Kruté, nemilosrdné. Místo vavřínové ratolesti mají zkřížené hnáty a smrtihlava. Na jejich praporu je znak, který svět prozatím nezná. Jen historici studující staré pohanské runy. Jednou bude vlát i nad hradem českých králů – hákový kříž.

Mrně spí spánkem spravedlivých. O světě, do něhož právě přišlo, neví nic. Zhola nic.

Neví, že dostalo hned tři jména – Irena Vlasta Markéta.

Neví, že mu budou říkat docela prostě. Inka.

***

Po životě chňapla jako mladý vlčák. Dravě a bez zábran. Pevně se do něj zakousla a jako každé štěně, i to lidské, si ho nedá vzít. Je přece její. S vervou a vytrvalostí se do něj hrne, aby na vlastní kůži zjistila, jak funguje.

Je zvídavá. Všechno zkoumá. Na všechno má vlastní názor a nebojí se ho dát najevo. Co na tom, že občas jí život uštědří pořádný políček?! I to je součást výchovné lekce. I tak se přece získávají zkušenosti. Když narazí, nestěžuje si. Nenaříká. Plnými doušky, až k zalknutí, hltá bezstarostné dětství.

Třebaže si Vojtěch Preissig ve skrytu duše přál syna, nahlas to nikdy nepřiznal. Z lásky k ženě, z lásky k dítěti. Dost často, možná si to ani neuvědomoval, však k Ince jako ke klukovi přistupoval. Miloval ji celým srdcem, ale když upadla, nepolitoval ji. Neukryl v bezpečí otcovské náruče, aby se z bolesti vyplakala. Klukům se to přece nedělá! Ti musejí mít kuráž.

„Nic se neděje. To přejde. Buď statečná,“ chlácholí ji, když spadne z tříkolky nebo zakopne o obrubník a ukazuje čerstvě naběhlou bouli na čele či sedřený loket.

„Vydrž! Doma to ošetříme.“

Tatínkův uklidňující tón působí jako balzám na všechny strázně. V drobné holčině pozvolna a nenásilně formuje a posiluje pevnou vůli i vědomí, že když člověk opravdu chce, pak zvládne i nemožné. Pořádná dávka tvrdohlavosti zděděná po otci, jí v tom vydatně pomáhá.

Na svůj věk nebývale vnímavé dítě brzo pochopilo, co se od něj očekává.

Ince ještě nebyly ani dva roky, když si ošklivě rozbila koleno. Přišla za maminkou a ukazovala punčošku nasáklou krví.

„Inka patla a nepatala.“

Vyděšené mámě nějakou chvíli trvalo, než jí došlo, co to dcerka žvatlá.

„Inka spadla a neplakala.“

„Je jako kluk,“ obrátila se na manžela.

„Já vím,“ prohodil a v očích mu zablikala šibalská světýlka.

Má-li z chlapce vyrůst čestný muž, musí se umět postavit pravdě čelem. Skuhrat, podvádět a lhát není chlapské. Nehodí se to ani pro slušně vychovanou dívku.

V rodině Preissigů lze prominout ledacos. Co se však neodpouští, je lež. Holčičky jsou od malička vedeny k pravdomluvnosti. Vědí, že když se přiznají k tomu co provedly, maminka s tatínkem vždycky najdou cestu, jak prohřešek odčinit.

***

Inka si přišoupla židli k otevřenému oknu a vylezla na ni. Musí zjistit, proč se ulicí rozléhá takový ryk a výskot. Kluci honí hadrovou mičudu. O kousek dál se hašteří dívenky a přetahují se o jakési podivně tvarované dřívko.

„Půjč mi panenku. Já si chci hrát také,“ překřikují jedna druhou.

To je zvláštní panenka, pomyslí si Inka. Takovou jsem ještě neviděla. Seskočí ze stoličky a běží do dětského pokoje. Popadne medvídka a šup s ním ven mezi rozdováděnou drobotinu.

Děti na okamžik překvapením ztichnou, než se začnou přetahovat. O méďu. Komu bude patřit? Každý z toho chumlu se po něm sápe, chce ho jen pro sebe. Plyšák je však pouze jeden.

Inka sedí v okně a pozoruje mumraj pod sebou.

My chceme také, překřikuje se drobotina a natahuje ručky k oknu, v němž Inka trůní. V mžiku se sešoupne dolů a opět zmizí v pokojíčku. Na ulici letí další hračka. A tak to jde dokola, až je dětský pokoj prázdný. Snad se dostalo na všechny malé řvouny.

„Inko, pojď sem.“

Maminčin přísný hlas ji přiměl slézt z okna.

„Kde jsou všechny hračky?“

„Děti nemají, děti žíkaly, my taky chceme. Puc nám to, já jsem pucila, já jsem hodila,“ odpověděla po pravdě Inka a upřela na maminku bezelstné oči.

„Správně, že ses přiznala. Máš dobré srdíčko, když jsi děti počastovala hračkami,“ pohladila ji maminka po hlavičce.

„Jenomže ony vám je už nikdy nevrátí a tatínek nové nekoupí. Nemáme peníze.“

„Aci,“ pohodí vzdorovitě kudrnatou hlavou Inka.

Rodiče jsou zvyklí, že co se řekne, to také platí. Na výjimky se nehraje. A tak vedou i své dcerky. Nové hračky opravdu nepořídí. Holčičky se ani nepokoušejí vytáhnout na tatínka zbraně, které co svět světem stojí ovládají snad všechna děvčátka. Brnkat na slabou strunku otcovského srdce. Žadonit, pohladit i slzičku ukápnout. Už jsou natolik chápavé, aby věděly, že by stejně nepochodily. Poradí si tedy po svém.

Dětská fantazie je bezbřehá a po čertech bujná. Když si takový malý tvoreček umane, ocitne se v království, než bys řekl švec. Obyčejnou kuchyň přetaví na sluj, v níž se kurážně utká s drakem a vysvobodí princeznu.

Holčičky, vedeny vlastní představivostí, si hračky vyrobily samy. Na hromádku snesly různé hadříky a kousky oděvů a hle, najednou před nimi stál pan král s královnou po boku. U nohou se jim usadil malý princ s princeznou. Prostě nastrojily židle a stůl.

Rodiče je po očku pozorují. Panečku, máme to ale vynalézavé děti! Tatínek Preissig se dme pýchou. Jako kumštýř tvůrčí zápal svých dcer dokáže náležitě ocenit. Ostatně, mají z čeho čerpat. Když jsou hodné, bere je maminka za odměnu do jeho ateliéru. To je pro Inku i pro starší sestru Vojtěšku opravdové dobrodružství. Pokaždé vstupují tiše jako do svatyně. Všechno je přitahuje. Rozpracované obrazy, opojná vůně pestrých barev… Rády by si sáhly na roztodivné předměty, které tatínek k práci používá. Jen tak zlehounka, prstíkem.

Mohou do ateliéru. Není zakázaným územím. Vědí však, že tamtěch lehkých kovových desek, jejichž účel jim zatím zůstává skryt, se dotknout nesmějí. Hrát si mohou jen s tím, co je povolené.

Proč ale právě to nejvíc zapovězené tak láká? Proč jako magnet přitahuje oči dítěte? Proč se k němu všetečná ručička vedená tajemnou neviditelnou silou natahuje? Proč jen jej ta síla tolik pokouší?

„Na desky se nesmí sahat, Inko,“ zvedne varovně hlas Vojtěch Preissig.

Ví, že dcerka je velice zvídavá. Někdy až přespříliš. Je mu jasné, že v nestřeženém okamžiku by se desek mohla dotknout a umazat je.

Drobný prstík zůstane viset těsně nad naleštěnou plochou.

„Pojď sem. Vidíš, jsou jako zrcadlo. Jsem grafik. Tyhle desky potřebuji pro svou práci. Některé mám z mědi, jiné ze zinku.“

„To kreslíš přímo na ně?“ táže se zaskočená Inka. Malovat na papír, to ano, ale na kov? Dětská hlavička tomu nerozumí.

„Nejdříve desku celou překryji materiálem, který vypadá jako voskový papír. Do něj grafickou jehlou vytvořím kresbu tak, aby jehla pronikla až na kov. Ty maluješ pastelkami a já zase leptám kyselinou.“

Holčička se zamyslí. Potřebuje vstřebat, co jí tatínek říká. Kreslit kyselinou? Je to divné a pro takového špunta obtížně pochopitelné.

„A co děláš potom?“

„Pak desku položím do roztoku kyseliny. Ta odhalený kov leptá. Po vyleptání kryt odstraním a destičku pokryji tiskařskou barvou. Tisknu na navlhčený papír na hlubotiskovém tiskařském lisu.“

Dívenka pozorně naslouchá. Třebaže zdaleka ne všemu rozumí, snaží se si otcova slova vštípit do paměti. Snad Prozřetelnost ji k tomu nutí. Přijde doba, kdy se jí tatínkem předávané vědomosti o různých grafických technikách budou hodit.

Inka se občas umaže barvami. Skvrny na šatičkách nemilosrdně prozradí, že zvědavost zase byla silnější než obava, co se stane, když zákaz poruší.

Maminka lamentuje, kdo má ty barevné stopy zase prát a zda vůbec půjdou dolů? Tatínek jen varovně zvedá ukazováček. Nekřičí. Vezme staré tuby, malé palety a papír a usadí dcerky v koutku na divan.

„Malujte. Ukažte, co umíte,“ vyzve je.

Jednoduchý lék na neplechy. Dítě zaměstnat. Zaujmout. Dovolit popustit uzdu fantazii.

Holčičky zmlknou, tatínek potřebuje k práci klid. Chopí se štětců a tvoří. Ateliér se tak postupně stává i jejich druhým domovem, v němž mohou naplno projevit, co se v nich ukrývá.

Table of Contents

Sudičky a hákový kříž