JOTA 2017

The Girl With the Lower Back Tattoo

Copyright © Amy Schumer, 2016

Translation © Dana Konvičková, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-214-0

ISBN epub 978-80-7565-215-7

Pro Kimby a Jasyho

VZKAZ ČTENÁŘŮM

Zdravím, to jsem já, Amy! Napsala jsem knížku! Je to něco, co jsem chtěla udělat už opravdu dlouhou dobu, protože jsem ráda, když můžu lidi rozesmát a zlepšit jim náladu. Některé z příběhů a historek, na které tu narazíte, jsou docela vtipné – jako třeba ta, jak jsem se podělala v Austinu, a z některých vám asi bude trošku smutno – třeba jak jsme se jednou se sestrou skoro staly otrokyněmi italského sexuálního průmyslu. Prdel, kecám. Žádná z těchhle historek se v knize nenachází, i když se obě doopravdy udály, bohužel.

Když už jsme u toho, tak všechno v této knížce se vážně stalo. Všechno je to pravda a nic než pravda, a k tomu mi dopomáhej bůh. Ale není to tak docela celá pravda. Věřte nebo ne, přece vám tu nevykecám úplně všecko…

Tahle knížka není žádnou mojí autobiografií. Na něco takového se chystám, až mi bude tak devadesát. Zatím je mi čerstvých pětatřicet. Čeká mě ještě hodně dlouhá cesta, než se ze mě vyloupne materiál pro dobré memoáry. Zatím bych s vámi ale ráda sdílela alespoň těch pár příběhů z mého života dcery, sestry, kamarádky, komičky, herečky, přítelkyně, holky na jednu noc, zaměstnankyně, zaměstnavatelky, milenky, bojovnice, nesnášenlivé ženské, pojídačky těstovin a milovnice vína.

Zároveň bych chtěla zdůraznit, že tato kniha není žádnou příručkou nebo rádcem, jak vyzrát na život. V posledních několika letech jsem byla občas vyzvána, abych napsala články na téma „jak si najít muže“ nebo „jak si udržet muže“ nebo „jak a kdy muže správně podrbat na koulích“. Fakt nevím, jak se tyhle věci dělají. Jsem chybující budižkničemu a v podstatě nemám sama nic moc vyřešené – tím pádem vám nemůžu ani nic velkého a moudrého nabídnout. Je tu ale něco, s čím můžu pomoct – můžu vám ukázat svoje chyby a trápení a taky svůj smích. Vím, že nejdůležitější ze všeho je pro mě moje rodina (proboha, jasně že ne všichni, ale někteří z nich prostě jo). A taky smích a moji kamarádi. A samozřejmě taky mít aspoň jednou za čas orgasmus. Tak jednou za den to považuju za ideální.

Každopádně doufám, že se vám tahle moje knížka bude líbit, no a jestli ne, tak to prosím nikomu neříkejte.

Držte mi palce!

OTEVŘENÝ DOPIS PRO MOU VAGINU

Tak nejdřív ze všeho se omlouvám. Zároveň ale taky říkám: rádo se stalo.

Vím, že jsi toho se mnou musela vytrpět opravdu hodně. Nechala jsem si na tebe lít horký vosk a dovolila pak úplným cizákům, aby mi z tebe vytrhávali ochlupení. A někteří z těch cizích lidí tě dokonce tím voskem ošklivě spálili, i když jsem je výslovně upozorňovala, jak citlivou máš kůži. A byla jsem to já, kdo tě vzal na fakt pochybně vypadající místo v Astorii v Queensu, o němž sis myslela, že je to snad nějaké drogové doupě. Já můžu za všechny ty kvasinkové infekce a záněty močových cest, kterými jsi trpěla, to já jsem nosila až příliš dlouho a příliš hrdě nadkolenky a tenké punčocháče, i když už pomalu mrzlo a i když jsem samozřejmě tušila, že z toho nejspíš nevyjdeš bez úhony. A chtěla bych se ti taky omluvit za Lance z lakrosového mužstva, který se k tobě tím svým ukazováčkem měl, jako by se mu do tebe vysypaly drobné. Bylo to hrozné, vím, a rozhodně zcela chápu tvůj spravedlivý hněv. Ale měla jsi taky spousty fajn návštěvníků, ne? Dokonce jsem se pro tebe poprala s tím, abych ti mohla v televizi říkat „kundičko“ – vím, že to máš ráda.

Upřímně si myslím, že jak dospívám a stárnu, snažím se ti dávat už jen to nejlepší – na návštěvu už pouštím pouze ty, kteří na tebe budou hodní, a mám dojem, že se fakticky hezky starám, abych tě udržela zdravou a svěží. Vím, občas se stane, že dovnitř pustím někoho jen tak bez kondomu. Ale na svou obranu musím říct, že je to prostě mnohem lepší, chápeš? A navíc to vždycky byli jenom muži, se kterými jsem chodila a jimž jsem plně důvěřovala. Teda, většinou. No ale měly jsme vlastně pokaždé štěstí, ne?

Ráda bych se ti omluvila taky za to, jak jsem tehdy měla sex se svým novým přítelem, a když jsme pak skončili, nemohli jsme najít kondom a já tři dny nato zjistila, že se ztratil někde uvnitř mě. A tak jsem si musela, jak mi řekli, „trošku zarybařit“ a prostě ho nějak vylovit. To byl teda průser, co? Anebo sis tu dlouhou návštěvu naopak náležitě užívala? Tak nebo tak, všechno beru na sebe.

No, tak co říkáš? Nezajdem spolu na jedno? Jasně, jasně, fajn, nic kvasnicového, chápu. A platíš, jo?

MOJE JEDINÁ JEDNORÁZOVKA

Za celý svůj život jsem měla jen jeden jediný vztah na jednu noc. Ano, jen jeden. Vím, vím, ze srdce mě mrzí, že musím zklamat vás všechny, kteří si myslíte, že prostě celý život jen tak proplouvám kolem se sklenkou margarity v jedné ruce a dildem ve druhé. Možná že celé tohle nedorozumění vzešlo z toho, že když stojím na jevišti, koncentruju ve svých výstupech ty nejdivočejší a nejhorší sexuální zážitky, co jsem doposud posbírala. Což sečteno a podtrženo dává dohromady celých šokujících pět zkušeností za dobu pětatřiceti let. Když o nich ale slyšíte pěkně za sebou, asi to vypadá, že je moje vagina v provozu od rána do večera – podobně jako otočné dveře v Macy’s ve vánoční nákupní špičce. O těchhle svých několika nepříliš záviděníhodných zážitcích ale mluvím spíš proto, že jednoduše není až tak vtipné a směšné plkat o něčem normálním – o zdravém každodenním sexuálním životě. Jenom si představte, že bych stála před publikem a říkala jim něco jako: „Včera jsme si s miláčkem zalezli do postele a chvilku jsme se velmi něžně a oddaně objímali. Pak mě krásně a láskyplně pomiloval.“ To by prostě neprošlo. Po chvilce by se rozpačitě začali trousit ven a já bych stoprocentně šla v jejich stopách.

Mimoto, dokonce i já sama si někdy pletu tu svoji jevištní sexuální personu s mým rozumným a citlivým opravdovým já. Někdy se snažím sama sebe přesvědčit, že přece bez problémů zvládnu mít sex zcela bez jakýchkoli emocí. Víte, o čem mluvím, tak jak to vždycky slyšíme od chlapů nebo ho známe od Samanthy ze Sexu ve městě. A musím přiznat, že občas mám své chvilky, ale v 99,9 % případů ze sta se tak fakticky nechovám. Dokonce jsem si ani nikdy po žádné ze svých show neužila s nadrženým fanouškem. Není to smutné? Dělám v branži už nějakých dvanáct let a ani jednou jsem si po představení nenarazila chlapa, abych si ho dovedla k sobě domů a měla s ním sex. Prostě nic. Znám pár mužských komiků, kteří si nikdy nezačnou s holkou, dokud je předtím neviděla na jevišti. Já to mám asi úplně naopak. Tyhle věci zkrátka nedělám. Sex si ráda dopřávám v obvyklém množství a nejčastěji s tím, s kým zrovna chodím. A prostě při tom šťastně a slastně ležím jako roztomilé přerostlé mimino a snažím se tvářit, jako že si to skvěle užívám. Když jsem zrovna single a naskytne se mi nějaká ta jednorázovka, spíš se chovám jako opatrné a velmi obezřetné ptáčátko, které ani v nejmenším neoblažuje představa, že by se ho zmocnil nějaký tajemný velký pták. Teda… až na ten jeden případ…

Zrovna jsem byla na turné a přepravovala se mezi dvěma úděsnými městy: Fayetteville v Severní Karolíně a Tampou na Floridě. Nijak se nebojím o tom napsat naplno a poštvat tak proti sobě tamější obyvatele. Naprosto jistě totiž vím, že nikdo z těch, co tam žijí, v životě nepřečetl žádnou knihu. SRANDAAAAAAAA, ale možná taky ne tak úplně sranda, chápete. Když se přemisťujete mezi takovýmito městy, může se vám dostat té radosti letět tím úplně nejmenším vzdušným vozítkem na světě, kterému se však z nějakého důvodu ještě pořád říká letadlo. Abyste se dostali na palubu, musíte se trošku přikrčit a po celou dobu letu zcela zřetelně slyšíte rachot vrtulí a taky velmi tichý, skoro neznatelný hlas zpívající „La la la la la bamba“, je ale možné, že zní jenom ve vaší hlavě.

Bylo hodně brzy ráno a já měla kocovinu. Jak jsem řekla, vystupovala jsem ve Fayetteville, kde se po představení nedá dělat nic jiného než někde pít až do zavíračky. Na letiště jsem dorazila jako obvykle v takovou dobu – prosta make-upu, takřka naostro, v teplákách, tričku a žabkách. Rozhodně nejsem ten typ člověka, co po ránu vypadá neodolatelně. Spíš bych vsadila na to, že s rozbřeskem jsem celý Beetlejuice – ten, co ho hrál Michael Keaton, ne ten z výstupů komika Michaela Sterna. Není nad to, když vás nikdo neotravuje s pitomým focením, teda pokud zrovna já sama nedělala nějaké obličeje a syčácky roztomilé opičky. Byla jsem tenkrát prostě úžasná jednatřicetiletá holka, která nevábně otevírala a zavírala pusu, aby si vzápětí uvědomila, že si toho dne zapomněla vyčistit zuby. No… vlastně spíš než zapomněla, tak jsem nechala kartáček v Charlestonu, a v Severní Karolíně už mě pak nějak nenapadlo si koupit nový. Že jsem předešlého večera opravdu hodně pila, poznám bezpečně tehdy, když se ráno vzbudím se zuby od červeného vína a řasenkou rozmazanou tak mocně, že vypadám jako útočník týmu New England Patriots. Říkám to proto, aby bylo jasné, jak ohavný byl toho rána na mě pohled. Navíc jsem smrděla po kari, a kdyby mi někdo do kelímku od kafe, co jsem měla v ruce, hodil dolar v domnění, že jsem bezdomovec, pomyslela bych si: joo!

Prošla jsem bezpečnostní kontrolou a tam stál ON: vysoký, asi pětatřicetiletý, s hustými nazrzle blonďatými vlasy. Moje vůbec první pusa v životě byla se zrzkem a odjakživa mám pro ně tak trochu slabost. A tohle byl ten nejkrásnější chlap, jakého jsem kdy v životě viděla, takže jsem se okamžitě začala soustředit jen a jen na něj. Rychlá poznámka na okraj: TOHLE SE PŘECE DOPRDELE BĚŽNĚ NESTÁVÁ. Každý den se chlapi hladově koukají na ženy, které se kolem nich procházejí v krátkých sukních nebo upnutých džínách, a mají z toho svoje malé erekce, anebo to s nimi sakra zamává. Ale ženám se zřídkakdy stává, že uvidí muže a hlavou se jim přeleje mohutná vlna: Uuuuuuu! Prohlížela jsem si ho pořád dokola a snažila se najít aspoň jednu nedokonalost, která by jasně říkala, že tohle přece není Gaston z Krásky a zvířete. Ale ne, nic. Jediné, co mu chybělo, byl ten culík a mašle, kterou ho Gaston nosil svázaný.

Velice zřetelně jsem vydechla. Než prošel detektorem kovů, podíval se na mě. Veškerá krev se mi z těla přesunula přímo do vaginy. Ještě než jsem si uvědomila, že vypadám jako Bruce Vilanch, blahosklonně jsem se na něj usmála. (Pro ty z vás, kteří neví, kdo je Bruce Vilanch, a nechce se vám ho hledat na Googlu, prostě si představte vypelichanou sovu v blonďaté paruce.) Prošla jsem kontrolou a dokráčela až ke svému gateu – a tradá! Byl tam zase – dokonce vypadal ještě víc sexy než předtím. Měl na sobě slušivou košili s dlouhým rukávem, upnutou tak akorát, abyste si domysleli, co se asi skrývá pod ní. A mně bylo v tu chvíli absolutně jasné, že pod tou jeho košilí se nachází dokonalé místo, do něhož byste prostě jenom zabořili obličej a vdechovali veškerou jeho mužnou sílu, načež by vás pak chytil jako Marlon Brando v Tramvaji nebo Ryan Gosling prostě úúúúúúplně v čemkoli.

Vběhla jsem na toalety a v kabelce, která se vždycky, když něco hledám (a vlastně vždycky), promění v bezednou jámu, jsem se snažila najít nějaké šminky. Rozhodně si nevymýšlím, když vám říkám, že moje kabelka uvnitř vypadá spíš jako pštrosí hnízdo. Nikdy bych nemohla vypustit do světa jeden z těch článků, které se občas objevují v časopisech o celebritách, s názvem „Co nosí v kabelce?“ – u mě byste totiž našli jen prapodivnou snůšku zvláštních a možná i trošku nechutných věciček a nakonec byste si snad i mysleli, že jsem tak akorát zralá na odbornou lékařskou pomoc. Ze dna jsem vydolovala tvářenku a ovocnou pomádu na rty. Perfektní, blesklo mi hlavou, to je přesně to, co mě teď vyšvihne ke světlu ramp. Mrkla jsem na sebe do zrcadla a viděla růžovou smršť, kterou jsem na sebe naplácala. To mě poslalo do kolen. Doprčic. Vyrolovala jsem si tepláky asi tak do půlky lýtek s myšlenkou na to, že jedině takhle vyzdvihnu své nejpůsobivější zóny. Zuby jsem si vydrbala prstem a ošplíchala se vodou. Z toalety jsem vyšla, jako bych se nesla po molu, a proplula jsem ledabyle přímo kolem něj. A on se na mě vůbec, ani na nepostřehnutelný okamžik, ale vůbec nepodíval.

Koupila jsem si žvýkačky a nějaký časopis s Jennifer Anistonovou na titulní straně. Do letadla jsem nastoupila úplně zdevastovaná. Probojovala jsem se ke svému sedadlu u maličkého okýnka a začetla se do toho, jak chudák Jennifer umře opuštěná a sama a jak je to hrozně nefér – a najednou tam zase byl. Nastupoval do letadla, procházel uličkou a já jsem sledovala každý jeho pohyb, jeho svalnaté paže a velké silné ruce svírající tašku, se kterou si razil cestu mezi sedadly. Říkala jsem si, možná bych mohla předstírat kýchání, zrovna když bude procházet kolem mě… padnu na podlahu přímo před něj… on zakopne a svalí se přímo na mou hruď. A pak jsem si všimla, že kouká na volnou sedačku vedle mě.

No, blesklo mi hlavou, rozhodně a za žádných okolností přece není možné, aby seděl vedle mě. Ne, ne, ne. A ono JO! Kostky jsou vrženy, je to tady, sakra, říkala jsem si, DĚJE SE TO.

Nikdy se v letadle s nikým nebavím. Je to vždycky docela risk, který může skončit třeba tak, jako když mi James Toback (jen si ho vygooglete) říkal: „Nikdy doopravdy neznáš ženskou, dokud jsi neochutnal její zadek.“ A to dokonce ještě předtím, než jsme vůbec vzlétli. Anebo ta dáma, co mi celé tři dlouhé hodiny ukazovala fotky svého mrtvého ptáčka. U tohohle letu jsem se ale otočila přímo k muži vedle mě.

„Ahoj, já jsem Amy.“

Usmál se a vykoukla na mě maličká mezera mezi předními zuby. Tohle na mužích miluju snad ze všeho nejvíc. „Nazdar, já se jmenuju Sam,“ řekl s anglickým přízvukem.

Brzy jsem se dozvěděla, že je u britského námořnictva a měl na pár dní volno tady ve městě. Tohle už jsem prostě nedokázala unést. To už na mě bylo moc. Cítila jsem se jím totálně posedlá a naprosto jsem ztratila kontrolu nad svým hlasem – jako třeba Sigourney Weaverová na konci Krotitelů duchů. Byla jsem asi, jak se říká, v říji. Kdo že to říká? Vlastně nevím. Takže popojedem a pěkně si přečtěte o tom, jak jsem se nechala zcela unést tímhle britským superhrdinou. Vzlétli jsme a já začala předstírat šílený strach z létání. Turbulence: nulové. Přesto jsem si každou chvíli našla dobrý důvod, abych mu pevně stiskla paži nebo se mu vyděšeně přitiskla k hrudi, kde jsem nenasytně nasávala jeho pižmo. Vrhala jsem se na něj možná až příliš očividně (o několik hodin později jsme se oba smáli tomu, jak moc jsem tlačila na pilu). Klitoris mi pulzoval na poplach a v hlavě mi zněla pecka od skupiny 98 Degrees „Give Me Just One Night (Una Noche)“. I když už jsem v té době byla docela slavná, on o mně nikdy neslyšel. Další velevýznamné plus! Řekla jsem mu, že mám večer show a že bychom se možná potom mohli ještě vidět. Pak jsme si vyměnili mailové adresy a já se jen modlila ke všem bohům, aby to klaplo.

V podobné situaci, kdy bych si s někým mohla nezávazně užít na jednu noc, jsem už párkrát byla, ale ještě nikdy jsem se neodhodlala do toho jít. Jednou nebo dvakrát mě od toho odradily instinkty a zarazily mě. Nezdálo se to být bezpečné. Ale většinou jsem se rozhodla tak nějak sama, vlastně jenom z čiré lenosti. Vždycky v takových chvílích myslím na praktické věci, jako například: Kdy už budu moct odejít a dát si špagety? Hele, nechodíme spolu, takže se můžu vykašlat na takové srandy jako čistit si zuby a mýt se, dávat si pleťovou masku nebo na noc špunty do uší. Všechno by to mělo být hrozně vzrušující a sexy, jenže já po ránu vypadám jako blonďatý Shrek. A jaké to ráno bude? O čem si budeme povídat? Objednám mu Uber nebo co? Co když řekne něco, co mi ublíží, nebo bude chtít mít ráno sex, ale moje vagina bude zavánět jako miska ramenu? Jsem prostě na tyhle jednorázovky až příliš lenivá a pragmatická. Zvažuju všechny možné důsledky a ani už nechlastám tolik, jako když jsem byla na vysoké.

Ale i přes to všechno byla celá ta situace se Samem úplně jiná. Zdál se být dokonalou ztělesněnou fantazií. Dokonce i ten přízvuk mi připadal neskutečný. Nijak mě nebolelo, že se brzy po východu slunce měl zase vracet někam daleko do cizí země. Když jsme se po přistání na letišti rozešli, jela jsem na svou show. Po celou dobu jsem ale byla jako na trní a upřímně doufala v jediné – že se mi ještě ozve. A tak, když moje vystoupení skončilo, měla jsem od něj ve schránce e-mail, v němž se mě ptal, jak to šlo. Zavtipkovala jsem, že konečně objevili můj talent a chystám se teď uchytit v showbyznysu.

„A kdo tě objevil?“ odepsal.

A já napsala: „Kouzelník. Teď budu jeho asistentkou.“ O čemž jsem si teda myslela, že je to fakt originální.

On odepsal: „A to tě jako přeřízne vejpůl?“

A já: „To doufám uděláš ty.“

BUM! A to byla ta největší sexuální narážka, jakou jsem kdy komu napsala. A fungovalo to.

Dohodli jsme si setkání v tanečním klubu mého hotelu. Dali jsme si malé pivo, trochu jsme tancovali a rapper Ice Cube nám řekl, že kdybychom se do toho víc položili, šlo by nám to, a pak jsme odešli. Procházeli jsme prosvětlenou hotelovou lobby a vkročili do zšeřelého prostoru výtahu, který dokonale vykresloval atmosféru aférky, do níž jsme právě padali. Hlavou se mi v tom výtahu honilo zhruba tohle: Ojeď mě ojeď mě ojeď mě ojeď mě ojeď mě.

V té době jsem opravdu bolestě potřebovala znovu nabýt své sexuální sebevědomí. Zrovna před nedávnem jsem se totiž dozvěděla, že týpek, se kterým jsem chodila a jehož jsem fakt milovala, byl gay. A i když už to bylo nějaký ten pátek, co jsme se rozešli, stejně mi zlomil srdce. A začala jsem sama o sobě pochybovat. Člověka, vedle kterého jsem se tak dlouho cítila nádherná a sexy, vlastně rajcovali muži. Hlavou mi táhlo: Jsem snad taky jako muž? Jak stárnete a stáváte se moudřejšími, získáváte „sebe vědomí“ díky sobě samým, ne díky lidem, co s nimi spíte. Když jsem se ale dozvěděla, že ten, se kterým chodím, je gay, bylo to pro mě tenkrát opravdu hodně náročné. Trápilo mě, že snad nejsem pro nikoho přitažlivá, a přemýšlela jsem o své vlastní hodnotě a ceně.

Do toho vstupuje Sam – úžasná, dokonalá a sexy fantazie muže, který mi chtěl pomoct dostat se zase zpátky na koně. Z výtahu do mého hotelového pokoje to trvalo snad celou věčnost.

Když jsme se konečně ocitli uvnitř, neztráceli jsme čas.

Kabelku jsem hodila na zem a oba jsme se bleskurychle svlékli do spodního prádla a skočili do postele. Nikoho ani nenapadlo se na cokoli ptát. V hlavě se nám oběma třepotala stejná cílová páska: nechat se tím pohltit. Uuuuuuu, no já vím, sorry. Ale je to pravda. Všechno to dávalo smysl. Líbat ho dávalo smysl. Jeho dokonalé tělo mi dávalo dokonalý smysl. Tak jsme do toho šli. Teď bych si měla obšlehnout pár pasáží z Padesáti odstínů a napsat pár slastně sžíravých, vzrušujících odstavečků, ale neudělám to. Radši vám poskytnu nějaká fakta. Oba jsme byli opravdu přejní a dávající (vyvrcholení). Ani jeden jsme nemohli uvěřit tomu, že se to všechno vážně děje (udělali jsme se oba fakt pořádně). Byl tak vzrušený a tak pozorný (v jednom okamžiku jsme si spolu dokonce plácli). A bylo to naprosto úžasné (sex, ne to plácnutí). Po tom, co se mi můj ex přiznal, že ho přitahují muži, pro mě bylo až nadpozemsky nádherné ležet v objetí tohohle dokonalého stvoření, díky němuž jsem se cítila nejen chtěná, ale taky krásná. Ten sex byl dokonalý. On byl dokonalý. Oba jsme byli v extázi, užívali si a vychutnávali každou vůni, zvuk a dotek.

Když jsme konečně skončili, řekla jsem mu, že mi bylo obrovským potěšením ho poznat, a popřála jsem mu mnoho štěstí na jeho budoucích cestách. Nemohl uvěřit tomu, že jsem nechtěla, aby zůstal. Nemohl tomu uvěřit tak moc, že zůstal a milovali jsme se ještě asi aspoň třikrát, s malými něžnými přestávkami, vyprávěli jsme si příběhy, smáli se a objímali jeden druhého.

Nakonec jsem mu řekla, že je čas jít. Očividně jsem neměla problém mít sex s úplně cizím člověkem, ale abych vedle něj pak usnula, to bylo až příliš intimní. Snažil se naplánovat další setkání, ale dala jsem mu jasně najevo, že bych byla ráda, abychom to brali jako jednorázovku. Řekla jsem mu, že to bylo dokonalé a že už bych nikdy s nikým žádný vztah na jednu noc nemohla mít, protože v porovnání s touhle krásnou by to nebylo nic. Na rozloučenou jsme se políbili a já jsem pak usnula s tím nejzářivějším a nejspokojenějším úsměvem a v duchu si říkala: Děkuju.

Uvědomuju si, že jedna z těch vůbec nejúžasnějších nocí, co jsem kdy zažila, byla jenom bezvýznamná chvilková známost v Tampě. Ale připadala jsem si jako Marlene Dietrichová v Maroku. Abyste mně dobře rozuměli, nenabádám nikoho, aby si začínal vztahy na jednu noc. Ne, ne, ne, ne, ale možná právě někteří z nás by na tom byli mnohem líp, kdyby si až do konce života nedopřávali nic jiného než jenom takové jednorázovky. Jenže mně zrovna spadlo tohle osudové setkání do klína ve chvíli, kdy jsem nevěděla, jestli jsem pro muže ještě vůbec atraktivní. Nebo obecně sexuálně přitažlivá. Potřebovala jsem prostě ujištění, že tomu tak pořád je. A nečekaná noc plná dokonalého sexu s krásným Britem, navíc zrzkem, byla jako penicilín, který ze mě rázem vyhnal všechen usazený hlen a chmury minulosti. (Míň sexy metafora už asi neexistuje, co? Ne. A taky mi přijde, že tohle antibiotikum vlastně nikdy doopravdy nezabírá.)

Všem je asi docela jasné, že jednorázovka rozhodně nevyléčí každé zlomené srdce a není zárukou navrácení sebevědomí. Může se to taky pekelně vymstít. Každý už jsme nějakou takovou medicínu ve formě nezávazného sexu určitě vyzkoušeli, ale nakonec nám z toho všeho bylo ještě hůř, cítili jsme se ještě osamělejší a vraceli se možná zpátky k tomu šílenci, kterého jsme zrovna velkolepě a z posledních sil opustili. Jsou ale případy, kdy taková blesková lovestory opravdu může něco konkrétního vyřešit. Anebo dokonce varianta the best – někdy se pokoušíme zalepit svoje problémy sexem, a nakonec zjistíme, že ten sex je vlastně navíc ještě i samotnou odměnou. Ale žádná ponaučení. Nic.

Nic kromě zábavy. Někdy je prostě tucet skvělých a zasloužených orgasmů od chlápka, co se na vás kouká tak chtivě a náruživě zrovna ve chvíli, kdy to nejvíc potřebujete, jako na předpis. Hele, nemůžeme vyhlásit něco jako Mezinárodní den zrzků? Tenhle kluk si zaslouží minimálně jeden oslavný průvod.

Párkrát mě kontaktoval, když byl zase zpátky ve Státech, ale nic z toho nebylo, protože já jsem zůstala věrná svému slibu a chtěla udržet tu podivnou posvátnost noci, která pro mě byla asi tou nejčistší a nejopravdovější v životě. A vlastně pořád je.

Table of Contents

VZKAZ ČTENÁŘŮM

OTEVŘENÝ DOPIS PRO MOU VAGINU

MOJE JEDINÁ JEDNORÁZOVKA