DANKA A JANKA

Mária Ďuríčková

Text © Mária Ďuríčková, dedičia 2013

Grafická úprava a návrh obálky epub © iAdverti 2013

Vydalo: © iAdverti publishing 2013

epub produced by: © iAdverti publishing 2013

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8148-613-5

Danka a Janka sa predstavujú

Danka a Janka sú sestričky dvojčence a sú navlas rovnaké. Danka má oči celkom ako Janka, hnedé a veselé ani gaštančeky. A Janka má vlasy celkom ako Danka, plavé a ostrihané na ofinu. Ešte aj nosy majú celkom rovnaké: trošku vyhrnuté a veľmi všetečné.

Danka a Janka sa rovnako aj obliekajú. Danka má vždy taký istý kabát ako Janka a Janka také isté šaty ako Danka. Aj čiapky a topánky majú vždy celkom rovnaké. Keď idú po ulici, každý sa zastaví: Ktorá je Danka a ktorá Janka? Ale nikto ich nerozozná, iba mama, otec a brat Miško. Mama ich rozozná vždy, otec niekedy a Miško málokedy.

Vlani boli Danka a Janka ešte malé, ale tohto roku sú už riadne žiačky I. B triedy vo Zvolene. Na zošitoch majú napísané: Dana Botková, Jana Botková. Ale pani učiteľka ich častejšie volá takto: jedna Bodka, druhá Bodka. A niekedy im povie: Ach, vy Dvojbodka! A to je náramne veselé.

„Janka, ty budeš sedávať pri obloku a ty, Danka, pri uličke,“ povedala pani učiteľka na začiatku roka. „Tak vás budeme rozoznávať.“

Začas ich rozoznávali podľa toho. Ale neskôr vysvitlo, že ich možno rozoznať aj inak.

Včera mala I. B telocvik na školskom dvore. Paľko Vlk pritom spadol a udrel sa na koleno.

„Ešte ťa bolí?“ spýtala sa pani učiteľka, keď už boli v triede.

„Len trošku,“ usmial sa Paľko Vlk a pohladil si koleno.

„Ale pančuchu si si roztrhol, pýta ti jesť,“ povedala pani učiteľka.

„On sa, prosím, zahľadel na tých veľkých chlapcov, ako cvičia,“ ozval sa Ivan Svetlík. „A vtom sa mu pravá noha potkla o ľavú a spadol.“

„Tí veľkí chlapci sú ôsmaci a cvičia na spartakiádu,“ vysvetlila pani učiteľka.

„Aj naša mama cvičí na SPARKATIÁDU,“ ozvala sa Danka.

„Nevraví sa SPARKATIÁDA, ale spartakiáda,“ opravila ju pani učiteľka. „No, povedz ešte raz: spartakiáda.“

„SPARKATIÁDA,“ povedala Danka zamračene.

„Hi-hi-hi!“ rozosmiali sa deti. „Ha-ha-ha!“

Danka pozrela po triede celá nasršená. Katke Lahitovej sa roztiahli ústa až po samé uši a Paľkovi Vlkovi bolo vidieť všetky zuby, aj to, že mu tri chýbajú. Ba smial sa i Peťo Susedko, čo namiesto červený hovorí vždy ČEVRENÝ.

To už Danka nezniesla. Odula pery a šuch pod lavicu!

„Nesmejte sa, deti!“ povedala pani učiteľka. „Jazyk sa môže hocikomu pošmyknúť. A ty, Danka, vyjdi spod lavice!“

Danka nič.

„Poď!“ ťahá ju Janka za šaty. „Už sa nesmejú.“

Danka nič.

„Tak si ostaň tam,“ povedala pani učiteľka. „Niektorým deťom pristane aj pod lavicou. A my ostatní budeme kresliť. Vyberte si farbičky.“

Keby ma ešte raz zavolali, už by som vyšla, myslí si Danka. Škoda, že idú kresliť. Mohli sa radšej učiť básničku.

No ináč je aj pod lavicou zaujímavo. Pod lavicami bývajú nohy. Niektorá noha by rada bývala aj na lavici, ale nesmie. A nohy sú vždy dve a dve rovnaké, v rovnakých pančuchách a prezuvkách, lenže jedna je pravá a druhá ľavá. A stáva sa, niektorá pančucha pýta jesť, ako teraz Paľkova Vlkova. Otvára ústa ako veľké O a pýta jesť.

„Chcela by si chlebík s maslom a rajčinou?“ pýta sa Danka tichučko. Ale Paľko Vlk práve vtedy zakryl pančuchine ústa dlaňou a pohladil sa po kolene.

Niektoré nohy sú pekne jedna pri druhej, majú sa rady, ako tuto Elenkine. A tamtie sa pohnevali: jedna je vpredu a druhá vzadu. To sú Peťove. A tieto nohy Danka dobre pozná: biele podkolienky, belasé plátenky a nad tým kus bodkovaných šiat. To sú jej vlastné. Aha, jedna plátenka sa rozviazala, zaviaže si ju.

„Jaj!“ vykríkla Janka, ba aj vyskočila a pristúpila Danke ukazovák.

„Ja-ja-jaj!“ vykríkla Danka a tiež vyskočila.

„Čo sa robí?“ pozrela káravo pani učiteľka.

„Ja... ja som sa zľakla, keď mi Danka chcela zaviazať plátenku,“ vraví Janka. A najradšej by sa rozosmiala, lenže pani učiteľka sa díva tak prísne.

„A mne Jana stúpila na prst,“ vraví Danka. A najradšej by sa rozplakala, lenže pani učiteľka sa díva tak prísne.

„No, to sa ti zahojí, kým budeš druháčka,“ povedala pani učiteľka. „Teraz si vyber farbičky a kresli, ty zanovitá Bodka.“

A deti si zapamätali: Bodky sú úplne rovnaké, ale Danka je ešte aj zanovitá.

Keď Bodky vyšli zo školy, zazreli na chodníku mamu a Miška.

„Ahoj, mami!“ pozdravila Janka. „Vieš, Dana bola na kreslení pod lavicou.“

„A to prečo?“

„No, lebo je zanovitá.“

„A ty si zasa žalobaba!“ ohrnula Danka pery a pustila sa bežať, lebo sa pred mamou hanbila.

Niektoré deti to počuli a zapamätali si: Bodky sú úplne rovnaké, ale Janka je ešte aj žalobaba.

Hlinené prasiatko

Deti sa obliekali v šatni a Paľko Vlk vraví:

„V sporení musíme I. A predbehnúť. Aby sa nevyťahovali.“

„Predbehneme, to sa vie!“ povedal Peťo Susedko. Mne otec hneď dá dvadsať korún.“

„A mne hneď dá tridsať,“ chváli sa Ivan Svetlík. „Budem si sporiť na bicykel.“

Keby náš ocko nebol odcestoval, aj nám by dal dvadsať korún,“ vraví Danka.

„Alebo aj tridsať,“ vraví Janka. „Mame vždy dáva.“

„Tak si pýtajte od mamy.“

„Ale mama ich potrebuje na byt, na stravu...“ vysvetľuje Danka.

„A na mlieko,“ dopĺňa Janka.

„Ech, ty,“ vraví Paľko Vlk pohŕdavo. „Veď mlieko je tiež strava.“

„No, tiež,“ zastane sa Danka sestry, „ale platí sa zaň, či nie?“ A najradšej by sa s Paľkom Vlkom pohádala, lenže teraz musí rozmýšľať, kde vziať na školské sporenie.

„... a ešte na šaty, na zošity a Miškovi na plastelínu,“ vyratuje Janka.

Koniec ukážky

Table of Contents

Title Page

Danka a Janka sa predstavujú

Hlinené prasiatko