PREŠPORSKÝ ZVON

POVESTI, BÁJE A HISTORICKÉ OBRÁZKY Z BRATISLAVY A DUNAJSKÉHO OKOLIA

Mária Ďuríčková

Text © Mária Ďuríčková, dedičia 2014

Grafická úprava a návrh obálky epub © iAdverti 2014

Vydalo: © iAdverti publishing 2014

epub produced by: © iAdverti publishing 2014

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8148-627-2

JABLKO ŽIVOTA

tých miestach, kde sa pomalá tmavá Morava stretá s bystrým jasnovodným Dunajom, rozkladali sa kedysi močiare a bariny lemované lužným lesom.

Mladý veliteľ strážneho oddielu, čo mal za úlohu vartovať neďaleký dunajský brod, stretol raz v tom lese Bielu vilu. On urastený a mocný ako topoľ, ona svižká a nežná ako briezka za ranného úsvitu. Na prvé pozretie sa jeden do druhého zaľúbili.

Márne lesný vládca vystríhal Bielu vílu pred ľudskou láskou, nedala sa odhovoriť. Vydala sa za mladého veliteľa a prežila s ním krátke horúce leto.

S príchodom jesene musel mladý veliteľ odtiahnuť do vojny a už nikdy sa nevrátil. A tak sa ani nedozvedel, že sa Bielej víle narodili dievčatká-dvojčiatka, rovnaké ako tie dve lekná v dunajskej zátoke, rovnaké ako dve vajíčka v potápkinom hniezde uprostred tŕstia.

Biela víla hľadievala na svoje deti s láskou i ľútosťou. Vedela, že krásu síce zdedili po nej, svojej nesmrteľnej matke, ale inak sú poddané bolesti a smrti ako ich smrteľný otec. Veď sa len narozmýšľala, ako uľahčiť dcéram ich ľudský osud! Postaví im veľkolepé sídla, podľa ľudského chápania to patrí k šťastiu. Dobre, dobre, lenže to zďaleka nestačí. Keby im však zadovážila... pravdaže! Musí sa o to pokúsiť!

Pozbierala Biela víla všetku svoju smelosť a pobrala sa, kde už toľké roky nebola. Pobrala sa k lesnému vládcovi. Padla pred ním na kolená a poklonila sa až po samú zem.

Lesný vládca sedel na drevenom tróne, hlavu mu ovíjal svieži lipový veniec. Keď zočil Bielu vílu, obrvy sa mu naježili.

„Teda sa ti uráčilo vrátiť?“ zadunel temným hlasom. „Len sa priznaj, Biela víla, že ťa ľudský život sklamal a omrzel!“

„Ľudský život je nesmierne ťažký, vládca, ale aj nesmierne krásny,“ povedala ticho Biela víla. „V tom ľudskom živote sa mi narodili dve dcéry, dnes sú to už urastené mladé devy. Zažila som pri nich nekonečnú radosť, ale aj nekonečnú úzkosť, lebo moje dcéry, vládca, sú ohrozené smrťou ako všetky ľudské deti. A práve to ma privádza k tebe. Buď taký dobrý a veľkodušný,“ Biela víla sa znova poklonila až po zem, „a daj mi pre ne jablko života.“

Vládcovi sa mihol v očiach hnev.

„Veľa si trúfaš, Biela víla! Varí nevieš, že jablko života nedostal ešte nikto z ľudského rodu?“

„Viem o tom, vládca. Moje dcéry sú však len spolovice ľudia, spolovice sú to víly. Keby si videl, aké sú len utešené! Aké milé a dobré! Daj mi pre ne jablko života, a ja sa už navždy rozlúčim so svetom ľudí a navrátim sa späť do tvojej ríše.“

Vládca sa zamyslel, prstami sa vo svojom lipovom venci premŕval. Napokon rečie:

„Pristávam, Biela víla, dám ti pre dcéry jablko života. Veď sa ešte ukáže, či si ho naozaj zaslúžia.“

Podal jej dve jablká a dôrazne pripomenul:

„A nie aby si zabudla na svoj sľub!“

Vrátila sa Biela víla ešte naposledy k svojim dcéram, jednostaj takým rovnakým, že ich niekedy ani sama nevedela rozoznať.

Zaviedla ich do doliny, ktorou pretekalo neveľké riečne rameno.

„Porozhliadajte sa dookola!“

Rozhliadajú sa dievčiny po zelených lúkach, po voňavých úbočiach, a keď im zrak vybehol až navrch, stŕpnu od prekvapenia. Na strmej skale čnejúcej nad riekou Dunajom stojí hrad! A na rázsoche čnejúcej strmo nad riekou Moravou stojí druhý! Mohutne vypínajú svoje veže oproti sivej oblohe.

„Tieto hrady som postavila pre vás, dcéry moje, pre každú jeden,“ prehovorila Biela víla. „Tam si v pokoji nažívajte, tam si každá svoje šťastie založte.“

„A ty, mamička?“ vyhŕkli obe ako jedným hlasom.

„Som víla a veľmi dlho som žila medzi ľuďmi, dlhšie už nesmiem. Naše cesty sa rozchádzajú,“ povedala smutne. Siahla do záhybov šiat a vybrala odtiaľ dve jablká.

„Na rozlúčku vám dávam tieto jablká. Sú zázračné, je v nich ukrytý váš život. Budete žiť dovtedy a tak dlho, kým vám len jablko nespadne na zem. Chráňte si ho každá ani oko v hlave.“

Biela víla pobozkala dcéry na čelo, a kým sa spamätali, už jej nebolo.

„Mamička!“ vyhŕkli obidve. „Drahá mamička!“ A rozžialené si padli do náručia.

„Nemáme už nikoho, iba jedna druhú, sestra moja,“ mumlala v plači prvá.

„Bez teba by sa mi nechcelo žiť na svete,“ vzlykala druhá.

Vyplakali sa z najväčšieho žiaľu.

„Vieš čo, sestra?“ riekla znova tá prvá. „Vymeňme si jablká. Ty budeš opatrovať môj život a ja zasa tvoj.“

„Nech je tak sestra. Tvoj život budem chrániť úzkostlivejšie, ako by som chránila svoj vlastný.“

Vymenili si jablká života, ešte raz sa objali a pobrali sa každá na svoj hrad.

Hrad prvej sestry sa volal Devín. Mal rozsiahle nádvoria, bašty a veže, honosné siene a svetlice, stajne plné koní, psiarne plné psov. A všade služobníctva bez počtu.

Hrad druhej sestry sa volal Hradisko. Mal rozsiahle nádvoria, bašty a veže, honosné siene a svetlice, stajne plné koní, psiarne plné psov. A všade služobníctva bez počtu.

Usadili sa sestry na svojich hradoch. Objavovali si ich kút za kútom, po svetliciach sa prechádzali, hostiny a poľovačky vystrájali. A vždy obe pospolu a nikdy jedna bez druhej.

Raz sa však panej z Hradiska predsa len zažiadalo vyjsť si samej. Dala si osedlať koňa a pustila sa horou popod riedko rastúce buky. Lesná tíš dýchala tuhou letnou vôňou.

Ako si tak jachá na svojom tátošíku, odrazu len stretne poľovníka. Na koni sa nesie, vlasy ani žúžoľ mu padajú na plecia a pohľad sa mu blýska ešte väčšmi ako drahocenná kuša, čo mu visí po boku.

Úctivo sa jej pozdravil a ona sa vľúdne pousmiala.

Kto to môže byť? Rozmýšľala. Podľa odevu urodzený pán. Jeho podoba ani čo by sa jej vpálila do pamäti, jednostaj ho má pred očami a z rozumu jej neschodí.

O niekoľko dní sa znova vybrala sama do lesa, na tú istú lúčinu pod riedko rastúce stromy. Ako sa len potešila, keď videla, že jej on jachá oproti a pozdravuje ju ako dobrú známu. A vraj čo keby sme, urodzená panna, skúsili zasa opreteky?

„Opreteky?“ zasmiala sa. „Prečo nie?“ No v mysli jej ako zlý osteň zaviazlo slovíčko „zasa“. Akiste sa preriekol, vysvetlila si to po svojom.

Cválali opreteky a potom strieľali do živých cieľov nad barinami. Zastrelila tri kačky a on o jednu viac. Líca im blčali a oči horeli.

„Kedy ťa zas uvidím, krásna panna?“ spytoval sa pri rozlúčke.

„Kedy?“ zasmiala sa tak radostne, že ten smiech prezradil oveľa viac, než by bola chcela. „Keď slnce tretí raz vyjde.“

„Odsudzuješ ma na dlhé čakanie, urodzená panna.“

Aký je nedočkavý, myslela si po ceste domov a čosi sa jej na tom nevidelo. Ale veď i ja som nedočkavá! I mne budú tie tri dni veľmi dlhé. Ach, keby už bolo popozajtre!

Nevedela sa dočkať, už na druhý deň si znovu osedlala koňa a pustila sa do hory, že si ochladí rozpálenú hlavu.

Mäkko dupotali kopytá pomedzi mohutné stromy.

Vpravo nad močiarom vzlietali divé kačice a nízkym letom sa poznove ukrývali v tŕstí. Čosi ich vyrušuje, pomyslela si. Znova vyhŕkol kŕdeľ, a hľa, dve kačice s vracajú k zemi smrteľným kotrmelcom, prebodnuté šípmi. Čo sú to tam za poľovníci? Premkol ju zvláštny nepokoj. Stíšila cval do kroku a napokon zostúpila z koňa. Opatrne sa zakrádala na miesto, kde tušila strelcov.

Jej zlé tušenie sa potvrdilo!

Mladý poľovník so žúžoľovými vlasmi niesol od močiara dve zastrelené kačice a hodil ich k nohám mladej ženy v poľovníckom odeve a s kušou v rukách. Čosi povedal a ona sa hlasno zasmiala. Ten smiech! To je predsa smiech jej sestry! Smiech devínskej hradnej panej! Ach, tá zmija! Ach, ten had! Ach, tá dvojnásobná zrada!

„Čožeby, mladý pane!“ počula vravieť svoju sestru. „Minule som predsa nezastrelila tri kačky, ale iba jednu. Pamätať sa ti spreneveruje!“

„Prosím o prepáčenie, urodzená panna, ale v tvojej blízkosti naozaj strácam pamäť i hlavu. Kedy mi už dovolíš, aby som mohol spoznať tvoj domov a smel sa uchádzať o tvoju ruku? Utešujem sa nádejou, že azda budem hoden tvojej priazne.“

Znova ten smiech, ibaže tlmenejší a rozpačitejší.

„Nie si priveľmi nedočkavý?“ počuje slová, ktoré by mu v tejto chvíli i sama povedala. „Stretli sme sa ešte len dva razy.“

„Dva razy?“ zháčil sa. „Škriepil by som sa, že štyri. Vidíš, prevzácna panna: všetko, čo súvisí s tebou, má pre mňa dvojnásobný význam i váhu.“

Tak sa navzájom udivovali i usvedčovali. Ale panej z Hradiska bolo už všetko jasné: mladý poľovník sa stretol dva razy s ňou a dva razy s jej sestrou, ibaže bol presvedčený, že zakaždým stretol tú istú. Prekliata podobnosť!

„Keď sa stretneme nabudúce, poviem ti, kde bývam a kto som,“ vraví devínska hradná pani.

„Mám teda tvoj sľub!“ zvolal potešený. „Ale kedy bude to nabudúce?“

Nikdy! Vykríkla v duchu sestra ukrytá v kroví. A ešte si aj zopakovala: Nikdy a nikdy!

Zdesená sama nad sebou sa rýchlo vracala späť, kde nechala svojho koňa. Vysadla naň a pustila sa s vetrom opreteky. Azda divý beh zmierni pálčivosť v hrudi, azda utíši besa, ktorý sa v nej prebúdza.

Tuho dupotali bijúce kopytá a vietor svišťal okolo uší. Čím dlhšie však uháňala, tým jej líca prudšie blčali, oči divšie svietili a v hrudi neznesiteľnejšie pálilo. Nevládala už vydržať...

Zamierila k svojmu hradu, zosadla na nádvorí a nepríčetne sa rútila so komnaty. Tam v skvostnej skrinke, v susedstve náhrdelníkov, čeleniek, brošní, prsteňov a náušníc ležalo jablko života, drahocennejšie nad všetky šperky.

Vzala ho a podišla k obloku. Hľadela naň nenávistným pohľadom.

„Ty sestrička,“ cedila pomedzi zuby, „si pretrhla moje šťastie, a ja teraz pretrhnem tvoj život!“

Zahnala sa z celej sily a hodila jablko dolu na nádvorie. Zamarilo sa jej, že buchlo tak mocne, ani keby sa odtrhlo srdce zeme. Nevdojak zdvihla oči ta, kde na vzdialenej skale stál v plnej kráse hrad Devín. V tej chvíli už nestál. Múry aj s vežami sa zdvihli do povetria, trošku tam akoby zaváhali a potom padali naspäť do základov. Zakrátko sa na mieste hradu kudlila obrovská kúrňava, z ktorej červeno šľahali jazyky plameňov a čoraz zreteľnejšie sa črtali ostré trosky múrov.

„Ach, ja nešťastnica, čo som to vykonala!“ zhrozila sa hradná pani. Posadnutosť mysle i pálčivosť srdca sa odrazu rozplynuli, akoby ich nikdy nebolo bývalo. Zmocnil sa jej ľadový úžas.

Pozrela na nádvorie, kde spadlo jablko života — a čo vidí! Vyrastá tam strom. Je čoraz vyšší, vyšší, je to jabloň a lístie jej šuchoce ako temná výčitka.

„Ja vražednica!“ zalomila pani rukami a ozlomkrky sa rúti dolu k jabloni. Objala ju a pritisla sa k drevu. Cítila, že je teplé a že v ňom bije sestrino srdce. A ako tak stála telo pri dreve, zamarilo sa jej, že sa i sama na drevo premieňa, aha, ruky a nohy jej machom obrastajú! Ba čoby machom — to nie je mach, ale srsť! A na hlave — čo jej to rastie nad čelom? Hrôza, veď to sú rohy! Chcela vykríknuť, namiesto toho však vydala iba chrapľavý kozí mekot.

Pozeralo hradné služobníctvo, čo za strom to navidomoči vyrástol na nádvorí, a ako strašne sa premieňa pri ňom ich pani! Aha, už je z nej čierna koza! Zmocnil sa ich údes a strach.

„Bosoráctvo! Čary!“

„Chytro preč z tohto kozieho Hradiska!“

Porozbiehali sa ako bez duše a nikdy sa už do skalného sídla nevrátili.

Od tých čias prischlo hradu meno Kozie hradisko.

Opustený ľuďmi hrad chátral a hynul, až sa napokon úplne stratil v závejoch času, neostalo po ňom stopy ani pamiatky. Ale že kedysi bol, mocný a krásny, o tom svedčí táto povesť, ktorú si ešte i dnes šepocú vlny Moravy a Dunaja.

BUKANOVA DCÉRA

rdý bol starešina Bukan na svoju usadlosť v tôni líp a bielych topoľov, postavenú z brvien, s medzerami vyplnenými hlinou a zabielenými vápnom. A hrdý bol najmä na jej pôvod: dostal ju ako odmenu za verné bojové služby.

Nuž bol by býval Bukan celkom šťastný, keby... keby v jeho dvore vyrastal syn, nositeľ mena, a ak by bolo treba, i ďalší vladykov bojovník. Márne však Bukan prinášal obeť ohňu i posvätnému prameňu. Márne sa potajomky klaňal bôžikom, naozaj boli hluchí i slepí, ako o nich tvrdilo nové učenie. A nevyslyšaná ostala i modlitba ku kresťanskému Bohu. Nedočkal sa Bukan syna, mal iba tri dcéry.

„Netráp sa preto, syn môj,“ utešovala ho mať, „veď i z dcéry sa dá vychovať bojovník.“

Pousmial sa trpko starešina, ale predsa len dal na matkine slová. Všetky tri dcéry naučil aj na koni jazdiť, aj z kuše strieľať.

Raz koncom leta — Bukanova čeľaď práve viala na mlatovni obilie — zaznel kdesi pred bránou zvuk rohu. Známy zvuk zubrieho rohu, ktorým vladyka Braslav oznamoval svoje posolstvá.

Vyhrnuli sa ľudia z dvora a zastali pozdĺž trávnatej cesty, po ktorej sa blížili na koňoch dvaja zbrojnoši. Prvý jednostaj na rohu vytruboval a druhý niesol nad hlavou obnažený meč.

„Vojna!“ zhíkli ľudia. „Už zasa vojna!“ V hrôze si pritisli dlaň na ústa.

Zbrojnoši zastali pred usadlosťou, kone im drobčili drobným nepokojným krokom:

„Vypočujte si posolstvo kráľa!“ volal ten s obnaženým mečom. „Jeho jasnosť kráľ Svätopluk, náš ochranca a pán, vyzýva svojich verných: Povstaňte na obranu zeme! Za každých sedem ľudí vystanovte jedného bojovníka a ten nech sa do dvoch dní prihlási na hrade vladyku Braslava! Tak znie posolstvo kráľa!“

Kone sa znova rozbehli a zbrojnoši niesli ďalej svoju krvavú zvesť.

Bukanovi ľudia sa náhlivo vracali k svojej robote. Ide vojna, treba rýchlo schraňovať úrodu!

Len starešina sa neponáhľal, ťažkým krokom kráčal na samom ostatku. Plecia mu už zohýnala ťarcha rokov, v zhyboch sa mu ohlášala starecká pliaga. Vystanoviť bojovníka! Zunel mu v hlave kráľov rozkaz. Vyšvihol by sa on ešte na koňa? Ani to radšej neskúsi, čeľaď by sa mu smiala. Vošiel do izby a zastal si v zbrojnom kúte, kde okrem iných zbraní visel aj meč, jeho bojový druh. Vytiahol ho z pošvy, pokúsil sa zaútočiť na pomyselného nepriateľa — no ruka mu nevládne klesla. Zahanbene vložil meč do pošvy a pomalým krokom vyšiel do sadu. Tam si pod rozložitou lipou sadol na svoje sedadlo, peň prikrytý kožušinou, ruky na kolená položil. Vetrík mu previeval vlasy, belavé ako pavučina. Starec, načisto starec, uvedomil si Bukan a bolo mu trudno z toho pomyslenia.

„He-éj!“ zakýval prstom na parobka-kúpenca.

„Čo rozkážeš, domašín?“

„Povedz mojim dcéram, že ich tu očakávam.“

Prišli do sadu tri dievčiny, vysoké, driečne, svižké.

„Volal si nás, otec?“

„Volal, dcéry moje,“ vraví Bukan. „Nebude mi ľahko povedať, čo vám teraz poviem, ale musím to urobiť. Nevládny som už do boja. Človek sa neskryje pred behom času, nezabráni úpadku svojich síl. Teraz ste už vy, dcéry moje, mojou mladosťou i silou. Naučil som vás jazde na koni i bojovej zručnosti, a tak sa vás teraz opytujem: ktorá z vás pôjde do vojny namiesto mňa, aby moje šediny neostali v hanbe? — No, čo mi odpovieš, dcéra moja Svatava?“

Svatava, najstaršia z dcér, sa otcovi hlboko poklonila a vraví:

„Rada by som šla namiesto teba, ctihodný môj otec, pokladala by som si to za česť. Lenže taká je pravda, že ja nie som súca na boj. Som mäkkého srdca, v tom som sa podala na nebohú matku. Nevládala by som zabiť človeka. Prepáč mi to, otec.“

Starec preniesol pohľad na svoju druhú dcéru:

„A čo mi odpovieš ty, dcéra moja Ľubava?“

Prostredná dcéra pokľakla pred otcom:

„Ľúto mi je, že i ja ťa sklamem, otec môj,“ riekla so sklopeným zrakom. „Aj ja som zdedila matkino mäkké srdce. Ty akiste ani netušíš, no ja zakaždým, keď ideš zabiť brava, utečiem do tamtoho kúta sadu, aby som nepočula jeho smrteľný kvikot. Odpusť mi to, otec!“

Starec stisol pery a prižmúril oči. Och, že mu bohovia odopreli syna!

Potom pozrel na najmladšiu dcéru:

„A čo mi povieš ty, dcéra moja Bielava?“

Najmladšia dcéra pokročila k otcovi, sklonila hlavu, ovinutú vrkočmi belavých vlasov, a vtisla bozk na vráskavú ruku, položenú na kolene.

„Ctihodný môj otec, pokladám si za česť, že môžem namiesto teba nastúpiť do kráľovského vojska. Som dosť tvrdého srdca, aby som neľutovala nepriateľov, a moja kuša len zriedka nezasiahne cieľ. Pozajtra ráno budem pripravená na odchod.“

Starešinovu tvár ani čo by ožiarilo slniečko.

„Ďakujem ti, dcéra moja, že nedopustíš, aby dopadla hanba na moje šediny. Boh ťa za to požehnaj!“

Pustil sa celý dom vychystávať bojovníka. Jedni odev-obuv hotujú, druhí posúchy pečú, tretí koňa podkúvajú.

A Bielava si v izbe svoju kušu prezerá. Riadna kušička z dobrého tisového dreva, len tetivu musí dostať novú. Rozpustí si Bielava svoje ľanové vrkoče a odreže ostrým nožom tri pramene vlasov. Z vlastných vlasov si upletie tetivu, mocnú a tenkú, že až tak zuní, že sa až do prstov zarezáva. Ušije si Bielava rukavicu zo šťučej kože, tenkú, a predsa pevnú, aby aj prsty chránila, aj pri streľbe nezavadzala. To všetko ju naučila nebohá starká, múdra mať starešinu Bukana, ktorá všetko, čo mala i vedela, odovzdala svojim vnučkám. Potom si Bielava strely jednu za druhou prezerá a každú jastrabou masťou potrie, aby leteli dravo a neomylne ako ten jastrab. Bojovú sekerku si vlastnoručne na žarnove nabrúsi. Napokon vloží do kapsičky hojivú masť i plátenný obväz z mäkkej, veľa ráz pranej ľanovej košele.

Zavčas rána pozajtrajšieho dňa stojí už Bielava oblečená v odeve bojovníka, opásaná širokým opaskom so strieborným kovaním. Na hlave ligotavý šišak, na pleci kuša i tulec so strelami, za pásom sekera. A cez plecia prehodená kožušinová hunka. Utešený mladý bojovník!

Rozlúčila sa Bielava so sestrami aj s celým domom a otec ju odprevadil až na cestu.

„Nech Boh žehná tvoje kroky, Bielava, dcéra moja, ktorá si mi namiesto syna. A nech ťa šťastlivo privedie naspäť!“ povedal jej Bukan na rozlúčku. A potom sa dlho díval, ako sa svižko nesie na koni, ani tá vážka ponad dunajskú vodu. Až kým sa mu načisto nestratila z očí.

V tábore pod Braslavgradom zunel vojnový hurhaj. Podchvíľou prichádzali bojovníci zbližša i zďaleka, na koňoch i peši, po suchej ceste i po Dunaji. Vatra praskotala, nad vatrou sa celý vôl piekol, súdky s pivom a medovinou dvíhali dobrú vôľu.

Bielava sa prihlásila u veliteľa Braslava:

„Jasný vladyka, bojovník z dvora starešinu Bukana prichádza na kráľovský rozkaz!“

„Vitaj, mladý Bukan!“ hovorí Braslav a s úľubou pozerá na strojného vojaka. „Bodaj by si bol rovnako smelý, ako si švárny! Zadeľujem ťa do oddielu jazdných kušiarov.“

Kým sa slnce vykotúľalo nad hlavnú vežu hradu, vydal sa Braslavov oddiel na pochod.

Či len bolo mohutné vojsko kráľa Svätopluka, keď sa všetky voje spojili! Utvorili taký nekonečný prúd, takú dlhočiznú hučiacu rieku, že tiekla popred užasnuté oči od včasného rána až do neskorého večera.

A potom sa vojsko stretlo s druhým vojskom, nepriateľským. Priblížili sa k sebe ako hučiace mračná, rozvil sa boj. Zazuneli tetivy, strely vyleteli so sykotom ani kŕdle hadov. Díva sa vladyka Braslav: ktorýsi z kušiarov vyskočil koňovi na chrbát a tak strieľa! Prizrie sa lepšie — nuž veď je to mladý Bukan! Strelu založí, namieri, vystrelí... A od každej jeho strely sa voľaktorý z teutónskych železníkov skydne na zem ani snop! Aleže si súci! myslí si vladyka. Aj smelý, aj krásny ako panna. Keby si bol dievčinou, hneď by som sa s tebou oženil! A nahlas sa zasmial tej pochabej myšlienke.

Vyhralo bitku Svätoplukovo vojsko a zahnalo nepriateľa hlboko do jeho vlastnej krajiny.

V prestávke boja si Slovieni ošetrili ranených a pochovali mŕtvych. Aj vladyku Braslava zasiahol meč. Pružná drôtená košeľa našťastie zmiernila úder, ale krv cez ňu aj tak presakuje. A tu pribehne mladý Bukan, plátenko s hojivou masťou priloží, mäkkým obväzom zaviaže, vlasy z čela odhrnie, mokrou šatkou tvár osvieži.

Či len má ľahkú ruku! myslí si Braslav. Ani čo by sa ma ľaliovým lístkom dotýkal, aj chladí, aj hladí, aj rozvoniava. Ej keby to tak bola dievčina, hneď by som sa s ňou oženil!

Vracia sa domov Braslavov oddiel. Bojovníci sú utrmácaní, únava sa im zaryla až do striedky kostí, a predsa — akí sú nevýslovné šťastní! Zahnali Teutóncov a ešte si aj za sedem vozov vzácnej koristi vezú. Každý dostane spravodlivý diel.

Pozerá vladyka na mladého Bukana a ťažko mu prichodí rozlúčiť sa s ním.

„Akže by si chcel,“ vraví mu, „vstúp do mojej družiny, budeš hradným dvoranom. No ak mám pravdu povedať, skoro ľutujem, že nie si dievča. Keby si bol dievčinou, verabože sa s tebou ožením!“

Zasmiali sa bojovníci na dobrom žarte.

A tu si mladý Bukan strhne z hlavy šišak a na plecia mu spadnú dlhé ľanové pletence.

„Jasný vladyka,“ hovorí, „som dievčina a volám sa Bielava. Ak si stojíš v slove, rada sa za teba vydám a môj otec Bukan ti ma istotne neodoprie, lebo si muž udatný, čestný a spravodlivý.“

Ej, či len mal radosť starešina Bukan, keď sa Bielava šťastne vrátila z vojny. A ešte väčšiu mal radosť, keď si ju vladyka Braslav odvádzal na hrad ako svoju ženu. A už nik si nevie ani len predstaviť, ako sa hlboko v duši zaradoval, keď sa mladým manželom narodil chlapček, ktorému navyše dali meno po dedovi — Bukan.

Teraz už budem pokojne očakávať chvíľu, keď sudičky pretrhnú niť môjho života, myslel si starešina.

Ale zato si ešte požil, na slniečku vysedával, ruky na kolenách, a vetrík mu previeval vlasy, belavé ako pavučina.

RYTIER A DRAK

pradávnych časoch, keď bol Bratislavský hrad iba neveľkou pevnosťou s jednou ochrannou vežou, vládol v tomto kraji starý knieža. Patril mu nielen hrad, ale aj široké-ďaleké okolie.

Niekoľko míľ od hradu, tým smerom, ako slnce vychodí, rozkladali sa belasé zápole, nazývané tak podľa beláskavej farby kameňa. V tých zápoliach vyrástol trojhlavý drak. Spočiatku bol iba obyčajným hadom, ale keď prešlo sto a potom ešte druhých sto rokov, narástli mu ďalšie dve hlavy a k tomu aj krídla, tak ako keď stromu vypučia nové haluze. Od toho času sa drak stal pohromou krajiny. Cez zimu ležal síce v podzemnej diere, ako mu kázala jeho hadia prirodzenosť, no s príchodom jari sa vytiahol spod skál, vychudnutý a zúrivý od hladu. A tu sa vzniesol do povetria! Z očí mu oheň sršal, z pyskov sa dym valil, dlhočizným chvostom okolo seba zvíjal, stromy z koreňov vytrhal, ľudí aj statok hubil, všetko na holú púšť obracal.

Dal knieža vyhlásiť po krajine: ak sa nájde smelý junák, ktorý by draka skántril, dostane za ženu hociktorú z troch kniežacích dcér a pol krajiny k tomu.

Ale nikto sa neprihlásil. Krajinou sa v tých časoch krvavé boje prehnali a v tých bojoch pohynuli všetci udatní rytieri a smelí junáci.

Nemal sa kto prihlásiť.

Žil tam kdesi v malokarpatských horách starý pustovník. Ďaleko od ľudí trávil svoj život v myšlienkach a rozjímaní.

Vyšiel on raz zo svojej jaskyne hore na vrch, že si nazbiera liečivých byliniek. Bola jar, deň čistý a priezračný ani oko. V tej jasnej priezračnosti dovidel pustovník naširoko-ďaleko. Ale nebol to veselý pohľad: vyvrátené stromy spálené chalupy, plačúci ľudia. Pozrel pustovník k belasým zápoliam — a tam ho zočil! Celkom jasne ho rozoznal: leží si dračisko na slniečku, slastne sa vyhrieva.

Vzdychol si pustovník a vraví sám sebe:

„Čo keby som k nemu zašiel a spýtal sa ho...?“

A šiel.

„Želám ti dobrý oddych, mocný drak,“ pozdravil sa mu.

Drak sa nadvihol, zaknísal trojicou hláv:

„Čo chceš odo mňa, čierny staroch?“

„Prišiel som sa ťa opýtať, mocný trojhlavec, prečo ty vždy na jar celý náš kraj spustošíš, preveľa ľudí aj statku skynožíš, žitia nám nežičíš?“

Drak sa bol práve dosýta najedol a mal dobrú vôľu. Okrem toho sa mu páčilo, že ho starec tak úctivo oslovuje. Uráčilo sa mu teda slušne odpovedať:

„Keby si ty, staroch, celú zimu prespal ako ja a zobudil by si sa lačný ako drak, aj ty by si zúril a pustošil.“

„A ja by som si, mocný drak, už popredku niečo pod zuby nahotovil.“

Drak sa zarehotal.

„Hotoviť si v jeseni jarnú potravu? To sa veru prieči dračej náture. Ale ak by... No hej, začína sa mi to pozdávať! Ak by ste mi vy ľudia vždy na jar prichystali, povedzme... peknú mladú dievčinu, nemusel by som pustošiť... Povedz to ľuďom, staroch! A teraz už odíď, chce sa mi spať!“

Drak sa vyvalil hore bruchom a zadrichmal skôr, ako pustovník stihol odísť.

Zamyslel sa starec: akože odovzdá ľuďom ten strašný odkaz? A komu ho má odovzdať?

Komuže inému ako kniežaťu!

Očistil si pustovník svoju čiernu sutanu a pobral sa na hrad. Rozpovedal kniežaťu, ako sa zhováral s drakom a čo mu ten netvor odkazuje.

Knieža hneď dal zvolať zhromaždenie starších. Radili sa od rána do druhého rána a potom ešte do tretieho rána. Preťažké to bolo radenie, srdce pri ňom pukalo. A predsa — čože inšie mohlo z neho vzísť? Iba to, že pristávajú. Že si každú jar mladou dievčinou vykúpia od draka pokoj.

A tak vždy, keď sa blížila jar, hádzali žreb. Dievčinu, na ktorú žreb padol, odviedli potom s plačom do belasých zápolí a nechali napospas netvorovi. A starý pustovník zakaždým vyryl do belasého kameňa jej meno.

Už ich tam bolo jedenásť.

A tu padol žreb na kniežaciu dcéru Dúbravku, ktorá sa práve rozvíjala do najkrajšieho panenského veku.

Zaplakali kniežací rodičia, rukami zalomili — ale čo mohli robiť?

Obliekli Dúbravku do skvostných šiat, usadili do zlatej kolimahy a s plačom, kviľbou, žalostným nárekom ju viezli do belasých zápolí. A ľudia sa k nim pridávali, vedno s nimi Dúbravku odprevádzali a hlasno nariekali, až bola celá krajina plná plaču od zeme až po samú oblohu.

Už-už sa blížili k belasým zápoliam, keď sa v tom ukázal v diaľke jazdec. Ako sa približoval, dalo sa vidieť, že je to rytier v ligotavom brnení a purpurovom plášti, s kopijou na sedle, a že sa nesie na utešenom sivkovi.

„Čo sa tu robí?“ spytuje sa rytier. „Prečo všetci nariekate ako na pohrebe, keď mŕtveho nikde nevidieť?“

„Choď tamto k zlatej kolimahe, pane, tam sa dozvieš.“

Pricválal rytier k zlatej kolimahe, zočil Dúbravku, utešenú ako zarosený kvet, a videl plačúcich rodičov.

„Čo sa tu stalo, jasný knieža, prečo celá krajina horekuje?“

„Istotne si zďaleka, rytier, keď si ešte nepočul o našom nešťastí. O drakovi, ktorému každú jar musíme odovzdať mladú dievčinu. Pozri na tie mená,“ ukázal knieža na belasý kameň, „zakrátko k nim pribudne meno mojej dcéry Dúbravky.“

„To sa nesmie stať!“ zvolal rytier a stisol v ruke kopiju. „Neplač, Dúbravka, neplačte, kniežací rodičia, ešte sa to všetko na lepšie obráti!“

Popohnal rytier koňa k belasým zápoliam, ta, kde sa medzi skalami temnela diera dračieho brloha.

„Vyliezaj, dračisko, zo svojej tmy, čaká ťa tu hostina!“ zvolal mohutným hlasom.

Z diery sa vyvalil oheň a dym.

„Kto sa to rozdrapuje v mojich zápoliach?“ zrúkol drak a vyvliekol sa z diery.

„Rytier ti ide preukázať česť a zmeria si s tebou sily. Chystaj sa na boj, obluda!“

A rytier vrhol do draka kopiju tak vrtko, že mu zaraz prebodla jednu hlavu.

Hlava odkväcla, oči sa jej zakalili, oheň v gágore začmudil a zhasol.

Zreval drak, až sa zápole zatriasli, a vychrlil na rytiera plameň i štipľavý dym. Bol by ho tým dymom oslepil, bol by ho tým plameňom spálil, no rytier zvrtol koňa, cvalom obehol zápoľu do tyla druhej dračej hlavy. Zmotožila sa hlava, zasipela, odkväcla, prestala chrliť oheň a dym.

Ešte len teraz dračisko zrúkol! Až sa tak bralá pukali! A tretia hlava obsypala rytiera ohňom od päty po hlavu. Vzbĺkol plameňom purpurový plášť, rozpálilo sa kovové brnenie... Tu sa kôň dal do takého cvalu, až mu spod kopýt iskry fŕkali. Obehol zápoľu ani víchor a v tom víchre prebodol rytier aj poslednú dračiu hlavu. Zachrčal drak, krídlami zaplieskal, chvostom zatrepal, z papule sa mu vyvalila čierna krv. A potom odrazu stíchol — bolo po ňom.

Vydýchol si rytier. Chumáč lanskej trávy odtrhol a poutieral si kopiju. Druhý chumáč odtrhol a poutieral koňa z peny. Potom sa v studničke poumýval od čiernej krvi, vysadol na koňa a pobral sa k ľuďom, ktorí vyčkávali pod zápoľami.

„Drak je mŕtvy,“ povedal krátko, „a ty, Dúbravka, si slobodná.“

Ej, či sa len zdvihol veselý krik a volanie na slávu! Či len bolo odrazu smiechu a radosti od zeme až po samú oblohu!

Kde sa vzali, tam sa vzali, zjavili sa aj súdky s vínom, pivom a medovinou, zacvendžali čaše.

„A teraz nám už povedz, udatný rytier, kto si, odkiaľ ideš a kde sa uberáš,“ spytuje sa knieža.

„Som rytier Juraj, jasný knieža. Putujem krížom-krážom po svete, a ako mi prikazuje rytierska česť, dobrému pomáham a zlo premáham. A teraz sa práve vraciam na svoj hrad.“

„Šťastie a radosť si prinavrátil mojej zemi i mojej kniežacej rodine,“ hovorí vládca. „Odmena za tento čin je už dávno vyhlásená: ruka mojej dcéry a pol krajiny k tomu.“

„Ruka tvojej dcéry Dúbravky? Tá odmena ma robí neslýchane šťastným,“ povedal rytier. Pritisol si ruku na čelo a hlboko sa Dúbravke poklonil. A ona, Dúbravienka utešená, sa zapálila ani makový kvet. „Ale pol krajiny?“ pokračoval rytier Juraj. „Načo by mi bola, knieža, ďakujem. Mám ja dosť starostí so svojou vlastnou krajinou.“

„Si naozajstný rytier, udatný a šľachetný,“ riekol knieža. „Tvoju pamiatku si ja i môj ľud navždy uchováme v srdci. Tu na týchto belasých zápoliach, kde si zvŕšil svoje veľké víťazstvo, založím mesto. A to mesto ponesie na večné časy tvoje meno — Jur.“

„Nech žije rytier Juraj!“ volali ľudia. „Nech žije budúce mesto Jur!“

Knieža zdvihol ruku a pokračoval:

„Mesto Jur dostane do erbu obraz rytiera-drakobijcu, a ten rytier bude mať tvoju vernú podobu.“

V radostnom sprievode sa potom pobrali všetci na Bratislavský hrad, kde vystrojili veľkú svadbu. Po svadbe si rytier Juraj odviezol svoju utešenú ženu Dúbravku do svojho vzdialeného domova.

Pri belasých zápoliach ostal iba starý pustovník. Ostrým rydlom vyryl do modrého kameňa — nie meno dvanástej dievčiny, ale čosi celom iné. Vyryl nápis: JURAJ — 24. APRÍL.

Okolo srdca mu sídlila radosť a na tvári pokoj. Dokončil svoju prácu a pobral sa nazad do jaskyne na úbočí Malých Karpát. A už nikdy viac nezišiel dolu medzi ľudí.

Dávno-pradávno sa odohral tento slávny príbeh. Vtedy, keď Bratislavský hrad bol ešte iba neveľkou pevnosťou s jednou obrannou vežou.

Pamiatka na rytiera Juraja však nezahynula. Nielen mesto Svätý Jur hrdo nieslo a nesie až dodnes jeho meno. Aj mesto Bratislava si vyvolilo Jurajov deň, 24. apríl, za svoj, a každoročne konalo v ten deň voľbu richtára a mestskej rady.

A našiel sa umelec neznámeho mena, ktorý v kameni spodobil zápas rytiera Juraja s trojhlavým drakom, ibaže namiesto ohňa striekajú drakovi z papúľ prúdy vody. Utešená fontána Juraja-drakobijcu stojí na nádvorí Primaciálneho paláca a patrí dodnes k vzácnym okrasám nášho mesta.

Povesť ešte dokladá, že každoročne na Jurajov deň kamenný rytier ožije, zvrtne sa na svojom koni a pokloní sa obyvateľom mesta. Ďakuje im za priazeň a preukazovanú úctu.

Table of Contents

Title Page

JABLKO ŽIVOTA

BUKANOVA DCÉRA

RYTIER A DRAK