VÁCLAV KAPLICKÝ

KLADIVO NA ČARODĚJNICE

©Václav Kaplický - heirs c/o DILIA, 2013

Vydalo: iAdverti publishing©2013

Copyright ebook© 2013 iAdverti

Cover & ebook design© 2013 iAdverti

Zdroje informací a videa: youtube.com, cs.wikipedia.org

All rights reserved.

Vydavatel udělal všechny kroky ke zjištění totožnosti autorů díla použitého v knize a na získání souhlasu k jejich použití. Pokud se vyskytuje v knize dílo, které nebylo autorsky vypořádáne a jste prokazatelně nositelem autorských práv, prosím, obraťte se na vydavatele.

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN-978-80-8148-622-7

Svatební hostina

opoledne ještě mrzlo, jen praštělo, po polednách se však mráz ztrhal a z olověných oblak se začal hustě sypat sníh. V kuchyni na šumperském děkanství se udělalo takové šero, že Zuzana Voglicková, děkanova hospodyně, musila si přisunout vyplétanou židli blíž k oknu, aby lépe viděla na práci. Z tlusté surové vlny pletla panu děkanovi punčochy. Však v kostele je zima, a pan děkan si teď často stěžuje na loupání v kříži a bolesti v kloubech. A také srdce ho pobolívá.

Zuzana pletla vlastně popaměti, světlo ani příliš nepotřebovala. Práce ji však dnes netěšila, proto pletení brzy odložila, přistoupila k oknu a dívala se do dálky k horám, ale pro padající sníh daleko neviděla. Volně se snášející sněhové vločky připomněly jí podzim, když stromům opadává listí. Jak je to smutné. Zuzana však u okna dlouho nevydržela a poodešla k protější stěně, kde viselo malé zrcátko. Bylo právě jen tak veliké, aby se do něho vešel Zuzanin obličej.

Mladé děvče uvidělo pěkně vyklenuté čelo, malinko zvednutý nosík, krásně vykrojená ústa, především však velké, temně hnědé oči, jaké nemá žádná jiná. Dlouho se Zuzana prohlížela, aniž objevila jedinou vrásku na čele, pod očima nebo podél úst. Ach, zrcátko! Jaký to milý kousek sklíčka! Zuzana se usmála a ukázala dvě řady perleťových zubů. Zrcátko nelže jako lidé, pomyslila si. Říká, že Zuzana je krásná, mnohem krásnější než Marie Sattlerová, která se dnes vdává, i než Lízl, Mariina mladší sestra. Jenže – co je krása? Zuzana zhluboka vzdychla. Marie se dnes vdává, brzy se vdá i Lízl, i všechny šumperské panny, kdy však najde ženicha Zuzana Voglicková, kuchařka a hospodyně na šumperském děkanství? Kuchařka, hospodyně a někdy také ... Bože, co si asi lidé o ní myslí? Co se jen toho napovídá o farských kuchařkách! Zatím se pan děkan chová jako pantatínek nebo milý strýček, stále si stěžuje, že mu loupe v kříži a píchá ho v kloubech. Ale to lidé nevědí, ve své zlomyslnosti se o každém domnívají jen zlé. Ach, kdo by si vzal za ženu kuchařku z fary, i kdyby byla sebepohlednější? K čemu ty krásné oči, bohaté vlasy deroucí se zpod šátku, k čemu ta pěkná postava? Ani mydlář Přerovský, starý a oblezlý mládenec, by se s ní neoženil. Každý hledí především na majetek, potom na dobrou nevěstinu pověst, byť sám byl hříšník největší a nebylo v něm dobré žilky.

Na chodbě se ozvaly kroky, cvakla klika a ve dveřích se objevil děkan Kryštof Alois Lautner, muž menší postavy, obtloustlý, s vlasy již značně prořídlými, zato laskavých a veselých očí.

„Cože nejsi připravena? Zapomněla jsi, že jdeme k Sattlerovým? Ustroj se pěkně, možná, že tam najdeš ženicha!“

Hlas děkanův byl zvučný a zněl mladě; však také pan děkan byl nějaký zpěvák! Když o velké mši zpíval Gloria nebo Pater noster, nikdo v kostele ani nedutal.

„Raději bych zůstala doma,“ hlesla Zuzana, které se zmínka o ženichovi dotkla nelibě.

Děkan si toho všiml. Zvedl Zuzaně hlavu a zasmál se:

„Snad nezávidíš Marii?“

„Ne!“ odpověděla úsečně Zuzana.

„Proč se ti tedy nechce? O veselce bývá veselo!“

Zuzana neodpovídala. Děkan se jí pozorněji zahleděl do očí a uviděl, že vlhnou. Vzal dívku za ramena.

„Rozumím ti, panenko,“ pravil, „ale každý máme své soužení. Nemo ante mortem beatus. Blažení budeme až po smrti. A víš, co říká nejmoudřejší člověk na světě? Šalomoun? Quis abstinens est, adjiciet vitam. Kdo je zdrženlivý, získává na životě. Ale to neznamená, že se stále máme mračit jako kakabus!“

„Kvůli lidem snad by bylo lepší, kdybyste šel sám, pane děkane...“

Děkan se usmál:

„Ale, ale! Kdo by na mě dával pozor? Raději se už oblékej, Zuzano!“

Od toho dne, kdy Zuzana jako třináctileté děvčátko ještě za života děkanovy paňmaminky, dva dni po tom strašném požáru, kdy celé město až na budovu děkanství lehlo popelem, přišla na děkanství, naučila se poslouchat, a poslušnosti se nikdy nezpronevěřila. Poslechla i nyní. Oblékla si nejlepší šaty a pak vstoupila do děkanova pokoje.

„Sluší ti to!“ zvolal radostně starý muž, také již oblečený do nové sutany. „Ještě bys měla zavolat Floriána!“

Děvče odběhlo, brzy se však vrátilo se starým sluhou a kočím v jedné osobě.

„Ráčíte poroučet, jemnostpane?“ pravil Florián, strkaje do pokoje svou červenou vypasenou tvář.

„Ráčím poroučet, abys pro nás přišel s lucernou k Sattlerovým do Dlouhé ulice. Pamatuj si, že to musí být čtvrt hodiny před půlnocí!“

Kočí se drbal v štětinatých vlasech, huba se mu roztáhla od ucha k uchu.

„Nu co? Nezdá se ti to?“

„Nebude to příliš brzy, jemnostpane?“

„Máš pravdu, přijď pět minut před půlnocí!“

„Já si jen myslím, že když je taková trachtace ...“

„Nic si nemysli a už jdi, Floriáne!“ –

Kašpar Sattler, barvíř, jeden z nejbohatších sousedů šumperských, měl u Nové brány pěknou, po požáru znovu zřízenou barvírnu a v městě dva krásné domy. Ačkoli již také překročil šedesátku jako děkan Lautner, chodil stále zpříma, a když se v neděli oblékl do svátečního, leckterá ze sousedek pohlédla za ním se zalíbením. Byl vysoký, štíhlý, šlachovitý, s malou hlavou a jasnýma očima, které se však dovedly dívat škaredě, zvlášť když barvíři v dílně něco zkazili. Toho dne však mu oči zářily radostí, vždyť vdával svou první dceru, a to za zámožného stříbrníka Jana Jiřího Webra z Riessy. Celé město musilo vědět o té události. Ráno v kostele bylo parády, jako by se vdávala nějaká komteska, odpoledne pak ve velkém domě v Dlouhé ulici vystrojena bohatá svatební hostina po panském způsobu. Vína moravského, uherského a rakouského bylo několik soudků, nechybělo ani cyperské malvazí pro ženské pohlaví, všelijakých lahůdek od zvěře pernaté i srstnaté, paštěk, alapatryků a konfet byly plné mísy. Však to všechno týden napřed připravovala zkušená kuchařka z Olomouce.

Když se ve dveřích velkého pokoje u Sattlerů objevil děkan Lautner v dlouhé šubě a s beranicí na hlavě, ozvalo se ze všech stran radostné volání:

„Vivat! Vivat pan děkan!“

Děkan byl dobrý společník. Všichni věděli, že s ním bude ještě veseleji.

A když se za děkanem objevila milá tvář jeho hospodyně, vítání bylo bezmála stejně srdečné. Zvlášť Lízl, mladší sestra nevěstina, běžela jí hned v ústrety a posadila ji vedle sebe.

Zatím služka Estera Rohmerová pomohla děkanovi z kožichu. Lautner chvíli stál, usmívaje se na známé tváře, potom si přihladil řídké vlasy a drobnými krůčky kráčel přímo k nevěstě a k ženichovi, aby jim ještě jednou blahopřál. Hned nato se obrátil k nevěstině matce. Bylo na ní vidět, že se cítí v sedmém nebi. Velká, silná, ještě teď dost pohledná, tvářila se, jako by ji andělé nadnášeli. Blahopřání děkanovo přijímala bezmála jako hraběnka z Galle. Lautner se nemohl ubránit úsměvu. Byly doby, kdy tato úctyhodná paní bývala děvčátkem podobným kůzlátku, a on, děkan, tehdy studios olomouckých latinských škol, za ní pálil, div že se k ní nemodlil!

Starší syn Sattlerův, Jan, už přinášel vzácný skleněný pohár s bradavicemi, naplněný až po okraj ohnivým vínem uherským. Děkan poctu přijal, a ukloniv se novomanželům, zvolal:

„Na zdraví, štěstí a boží požehnání!“

Číše se zvedly do výše, třesklo sklo, zahlaholily hlasy a víno zaklokotalo v hrdlech. Jen nevěsta sotva ve víně omočila rty. Byla již značně unavena.

U Sattlerů se sešel výkvět šumperské společnosti: primátor, polovina radních, tři cechmistři; nad všechny vynikal bohatý pláteník Jindřich Pešek, který si nejvíc pomohl výrobou zvláštního druhu plátna, po francouzsku nazvaného tripp, zčásti lněného, zčásti vlněného, čímž rozpoutal starý spor mezi pláteníky a soukeníky. Na tkalce byl poněkud silný v těle, na širokých ramenou jako by mu přímo seděla velká, hrubě tesaná hlava s chytrýma studenýma očima. Vedle něho seděla jeho manželka Marie, sestra Kašpara Sattlera, paní velmi silná, nosatá, s malinkým knírkem pod nosem, s očima prozrazujícíma dobromyslnost. Hostiny se také zúčastnila vdova po papírníku Weillemannovi, znovu, již potřetí, provdaná za papírníka Maisnera, veselá a živá, stále ještě pěkná, Kašpar Hutter, bývalý knížecí soudce, nedávno z úřadu sesazený, protože se nebál osvobodit dvě ubohé vesnické ženy obviněné z čarodějnictví, jeho žena Dorota, tichá a mírná, trochu pyšná na svého manžela, pak páni radní a cechmistři se svými manželkami, většinou tlustými jako almary, netroufajícími si zatím ještě otevřít ústa. Pozván byl i zazobaný mydlář Jan Přerovský, starý mládenec, který se rád chlubíval svými bratry; jeden byl farářem v Bzenci, druhý priorem kartuziánského kláštera v Králově Poli a třetí duchovním někde ve Slezsku. Přerovský marně sháněl nevěstu. Také která by si takového krasavce s nestydatě holou hlavou, odstálýma ušima, červeným bambulovitým nosem, stále ušňupaným, vzala? Poslední dobou se dost ohlížel za mladičkou Lízl Sattlerovou, a zdálo se, že ani barvíř by proti tomu nic nenamítal, kdyby ho dostal do rodiny, samozřejmě hlavně pro peníze. Mydlář ani teď nemohl z Lízl spustit oči.

Lautner se dosud neposadil, třebaže ho všichni chtěli mít vedle sebe a nabízeli mu místo. Stál s očima upřenýma k nevěstě. Žertuje, začal se jí vyptávat:

„Prozradila nevěsta, zda byla u oltáře dost obezřetná a šlápla ženichovi na nohu?“

Nevěsta se zapýřila. Místo ní však pohotově odpověděl ženich:

„Šlápla, ale jen maličko!“

„Však ona si to později vynahradí,“ zahlaholil pan primátor.

„A zdalipak už prozradila, na kolik prstů si sedla v kostele?“ vyptával se dál děkan.

„Na pět,“ odpovídal za ni ženich.

„Ó! Na pět prstů? Není skromná naše nevěstička. Chce mít pět dětiček. Nezapomeň, Marie, prvnímu chlapci půjdu za kmotra já!“

Děkan se pak obrátil k celé společnosti:

„Povězte mi nyní, přátelé, jak při svatbě hořely svíčky na oltáři? Prskaly nebo ne?“

„Hořely tiše,“ potvrzovalo hned několik hlasů.

„To je tedy dobré znamení. Dá se předpokládat, že v manželství bude shoda.“

Všichni se usmívali, nejšťastněji ze všech nevěstina matka.

„A ještě něco,“ vzpomněl si děkan Lautner, „zdalipak ženich pustil do boty několik penízků, aby v manželství bylo vždycky dost peněz?“

„Měl jsem v každé botě dukát, pane děkane!“ prohlásil sebevědomě ženich.

„Pak je tedy všechno v pořádku a můžeme sklenice vyprázdnit až do dna!“

Znovu zacinkalo sklo, znovu se vyprázdnily poháry. Dobrá nálada každým okamžikem stoupala.

Děkan se uvelebil vedle Kašpara Huttra. Nevydržel však být dlouho zticha.

„Manželství je, přátelé, svátost,“ pravil. „Proto se ďábel tak často pokouší, aby je rozvrátil. Jenže ženy bývají často chytřejší než tucet čertů. Proto také satanáš nedovolil slavnému doktoru Faustovi, aby se oženil...“

„To je svatá pravda, ženské bývají chytřejší než deset čertů,“ ozval se basem cechmistr hrnčířský, ale hned zmlkl, když ho vlastní manželka nenápadně dloubla pod žebro.

„Snad by se slušelo, aby důstojný pán udělil novomanželům ponaučení, jak se mají chovat v manželství,“ ozval se znovu hrnčíř, nedbaje na svou manželku.

„To si i já ráda poslechnu!“ zasmála se papírnice Weillemannová.

„Nejdříve tedy něco pro nevěstu,“ začal děkan. „Ať se poučí z krátkého příběhu, který zaznamenal Josephus Mansi: Slavný perský král, Cyrus jménem, ve válce proti arménskému králi Tygranovi dobyl velkého a slavného vítězství. Kromě bohaté kořisti zajal samého krále arménského i jeho spanilou choť. Král Cyrus byl však panovník přívětivý, zajaté královské manžele nijak netýral, naopak, často je navštěvoval a někdy zval i k své tabuli. Jednou při hostině se optal krále Tygrana, jak by se mu odvděčil, kdyby jeho choť propustil ze zajetí. Tygran na to řekl, že by obětoval třeba celé své království. Protože však už je nemá, dal by to nejcennější, co mu zbylo – svou čest. Cyrus se velmi podivil takové lásce a oběma královským manželům daroval svobodu. Když se pak král Tygran vrátil domů, často s vděčností vzpomínal na perského krále. Jednou se zeptal své choti: Ještě jsi mi neřekla, jak se ti líbil perský král? Královna odpověděla: Ach, můj milý manželi, jak to mohu vědět? Za celou dobu našeho zajetí ani jednou jsem na perského krále nepohlédla, neboť jsem oči měla jen pro tebe!“

Mužům se příběh velmi líbil, i když některým trvalo dlouho, než jeho smysl pochopili. Ženy se usmívaly; myslily si své.

„A teď, Důstojnosti, dejte radu i ženichovi. Možná, že to bude brzy potřebovat,“ zvolal mydlář Přerovský.

„Pro něho zůstává nejlepším vzorem svatý Josef,“ prohlásil děkan, potutelně se usmívaje. „Jaký to byl manžel! Žil tiše v naprosté čistotě ve svém nazaretském domečku, pilně konal své tesařské řemeslo a všemožně se staral, aby jeho choť v ničem netrpěla újmu. Když pak počala chodit s těžkým životem, přirovnával ji v duchu k Aronovu prutu, který se sám od sebe zazelenal a počal roztomile kvést. Takové je ponaučení pro ženicha. Nesmí hned podezírat svou manželku, když promluví s tím nebo oním, nebo když k jeho sluchu dojdou zlolajné řeči!“

„To je moc hezké,“ ozval se hrnčíř, „ale jak se z té andělské čistoty mohou narodit dětičky? Naše nevěsta jich chce mít pět.“

„Však by se už někdo našel, kdo by zastal Ducha svatého,“ poznamenala papírnice Weillemannka, která při třech manželstvích měla dost zkušeností.

„Ale takového něco nikomu neradím!“ zvolal děkan Lautner. „Mohlo by to s ním dopadnout jako s tím chlípníkem a smilníkem, jak o tom píše Tomáš Cantipratanský: To byl jednou člověk, který se dopustil tělesného skutku s cizí manželkou. A hle, najednou se jeho tvář změnila ve zvířecí, takže se velmi podobal ďáblu. Když se vracel domů od té cizoložné ženy, potkal stádo krav. A krávy se ho tak polekaly, že se splašily a rozutíkaly na všechny strany. I vlastní manželka, když uviděla změněnou tvář svého manžela, vzala nohy na ramena a utekla. Teprve když jí ten chlípník svatosvatě slíbil, že se už nikdy neprohřeší proti šestému božímu přikázání, a začal činit pokání, byla mu vrácena původní podoba...“

„Škoda, že se teď takové věci nedějí,“ vzdychla žena hrnčířského cechmistra.

„Buďte ráda, paní sousedko,“ prohodil radní Pešek, „to by to na světě vypadalo jako ve zvěřinci!“

Všichni se dali do smíchu. Pan děkan by měl dát ještě něco takového k lepšímu!

Do pokoje vešel perníkář Fricek Winter, řečený Kuchyňka, který nevynechal jedno posvícení, pouť, svatbu nebo krtiny. Všude se objevil s proutěným košíkem přes rameno, plným perníků, marcipánů a všelijakých sladkých pochoutek. Vypadal však spíš jako řezník; velký, silný, s tlustým krkem a zarudlým obličejem, vždy náchylný k žertu.

„Kuchyňka!“ vítaly ho radostně četné hlasy.

„K dobrému trunku patří také něco sladkého. Račte poroučet!“ volal vesele perníkář.

Různého vybraného pečiva bylo na stole dost a dost, ale téměř každý si od perníkáře něco koupil, aby dal utržit tomu starostlivému otci šesti dětí.

Barvířka Sattlerová pokynula staršímu synovi a ten hned naplnil objemnou sklenici vínem a podal ji Kuchynkovi, aby ho uctil. Perníkář popřál novomanželům, jejich rodičům a všem přítomným tetičkám a strýčkům všechno dobré a s chutí vyzunkl sklenici do dna.

„Ach, vzácní pánové,“ pravil přitom, otíraje si hřbetem ruky ústa, „vy se tu veselíte, měli byste však slyšet sobotínského pana faráře Schmidta! V neděli kázal, až lidem v kostele naskakovala husí kůže. Teď v masopustě prý má ďábel žně. Odevšud se na nás, ubohé křesťany, směje, vystrkuje rohy, všude na nás chystá pokušení. Máme si prý dát dobrý pozor, jinak nás čekají muka pekelná: škvařící se olej, síra a rozpuštěná smůla.“

Hodovníci se usmívali, ale děkan Lautner se zakabonil. Znal toho suchého, nosatého a nerudného faráře, který svým farníkům nepřál žádné radosti a při každé příležitosti je strašil peklem. Viděl však, že všechny oči jsou na něj upřeny. Vzal si šňupeček a začal vážným hlasem:

„Ovšem že je tomu tak, jak káže sobotínský pan farář. V masopustě má satanáš nejvíc příležitosti, aby i nejbohabojnějšího křesťana svedl ke hříchu. Vede si velmi úlisně. Svými potutelnými zbraněmi nenabádá hned k velkým nepravostem, neukazuje ptákům sítě, ale jen jeřabiny. Však to všichni znáte. Radím proto, aby se každý držel svatého Antonína Poustevníka, který nám ráčil ukázat, jak nejlépe bojovat s ďáblem. Když byl tento světec na poušti, zjevoval se mu často ďábel v nejrůznějších podobách; jednou jako medvěd, podruhé jako vlk, jindy jako lev nebo tygr. Ale svatý Antonín vzal vždy klidně na ta dravá zvířata hůl a zahnal je. Jednou se u jeho chaloupky objevila krásná mladice. Ďábel vzal na sebe přestrojení, kterým lze nejsnáze svést i světce. Tady ovšem byla hůl nedostatečným prostředkem. Nicméně svatý Antonín si věděl rady. Utekl do své chaloupky, zastrčil za sebou závoru a ještě si zacpal uši a zavřel oči. A tak i tentokrát odolal pokušení ďáblovu. I my, drazí přátelé, měli bychom podle příkladu svatého Antonína Poustevníka bojovat s ďáblem, zvláště v masopustě, kdy satanáš s velkou oblibou brává na sebe podobu krásného děvčete nebo fešného galána...“

„Krátce a dobře, bez holí nemáme vycházet z domů, pane děkane,“ zahlaholil mydlář Přerovský.

„A ještě lepší bude, když si jako starý mládenec dáte u domu udělat hodně silné závory,“ radil mu radní Pešek. –

Čas rychle ubíhal. Jak mizelo víno ze soudků, hlasy se zvyšovaly a tváře brunátněly. Někdo spustil písničku, pak druhou. To bylo něco pro děkana Lautnera. Jeho čistý a zvučný hlas převyšoval ostatní. I jemu víno stouplo do hlavy, a marné byly Zuzaniny pohledy. Vzal oba sousedy okolo krku, ostatní ho následovali. A tak všichni navzájem se objímajíce, výskali a tenorovali, kývajíce se podle taktu.

Zpívala i Lízl Sattlerová i Zuzana Voglicková. Obklopily starého mládence Přerovského s ušňupaným nosem, který vydával zvuky jako roztoužený lev, a všelijak si ho dobíraly. Lízl mu hladila pleš a Zuzana kudrnatila zbytky vlasů nad ušima. I matka nevěstina si zazpívala, poočku si prohlížejíc pana děkana. Ne, ani v nejmenším nelitovala, že mu v dívčích letech dala košem. To její Kašpar je jiný chlapík!

Přesně pět minut před půlnocí se otevřely dveře a v nich se nejdřív objevila rozsvícená lucerna a za ní rozšklebená tvář starého Floriána.

„Hlásím, jemnostpane, že je čas!“ ozval se chraplavým hlasem.

Děkan byl hned mírný jako beránek, vstal, a zároveň s ním i Zuzana. Zvedli se však také Huttrovi. Marné bylo všechno přemlouvání. Pan děkan nemůže nový den začínat obžerstvím. Marné bylo i vydatné napájení Floriána. Vypil sice všechno, co mu kdo podal, ale svého pána už z rukou nepustil.

A tak, právě když ponocný na volský roh troubil půlnoc, děkan Lautner s Huttrovými stáli již na ulici.

Sníh přestal padat, trochu mrzlo. Tma byla hustá jako kolomaz. Florián vpředu svítil na cestu, za ním kráčela paní Dorota se Zuzanou, smějíce se a přeskakujíce hromady sněhu, následovány děkanem Lautnerem a jeho přítelem nejmilejším, Kašparem Huttrem. Aby se jim šlo bezpečněji, drželi se pod paží, ale i tak se občas zastavovali, aby si odpočinuli.

Na rohu Kostelní ulice se Huttrovi rozloučili.

Děkan se Zuzanou kráčeli pak po svahu podél hřbitova mlčky až k děkanství. Florián otevřel vrata velkým klíčem a pustil do domu pana děkana a po něm i jeho hospodyni. Zuzana běžela po schodech tanečním krokem, Lautner za ní stoupal těžce. Nahoře se Zuzana otázala poněkud posměšně:

„Co kříž a srdíčko, pane děkane? Nebolí?“

„Ne!“ zabručel děkan.

Žebračka z Vernířovic

o kostela bylo ještě záhy, avšak ubohá vdova Schuchová neměla již stání; opírajíc se o višňovou hůlku, vyrazila s mošničkou v ruce ze svého baráčku pod kopcem. Den co den se tak vypravovala do světa, aby si u dobrých lidí vyprosila krajíček chleba nebo trochu jídla, darovaného jí z milosrdenství. Ačkoli toho dne byl velký svátek, Velikonoční pondělí, a neslušelo se chodit po žebrotě, nemohla zůstat doma. Ostatně měla dnes vážnější úkol. Úkol, o kterém se nikdo nesměl dovědět.

Schuchová, scvrklá jako suchá hruška, nebyla tak stará, jak vypadala; prozrazovala to ostatně její živost i dosud pevná chůze, vždyť tu hůlku vlastně ani nepotřebovala, ale jak by bez ní mohla chodit po almužně? Byla sama jako kůl v plotě. Muže ztratila v nešťastném roce třiašedesátém, kdy na Moravu vpadli Turci. Odvedli ho do zajetí, z něhož se nikdy nevrátil, a děti? Zemřely jedno po druhém spíš hladem než nemocemi. Ale nač vzpomínat na hořké věci? Babka se dávno se vším smířila a na život již nereptala.

Když se blížila k chalupě porodní báby Doroty Groerové, všimla si, že hospodyně stojí před chalupou a kývá na ni.

Schuchovka se zamračila. Snad si to Groerka v poslední chvíli nerozmyslila? To by bylo pěkné nadělení! Zamířila k chalupě, dívajíc se zkoumavě na silnou, statnou ženu hrubého obličeje, zato malých jemných rukou, jimiž všem dětem ve Vernířovicích i v okolí pomohla na svět.

„Vyhlížím tě už dlouho, Maryno. Abys nezapomněla,“ pravila přitlumeným hlasem Groerka.

Žebračce spadl kámen ze srdce, ale nedávala to na sobě znát.

„Cožpak už jsem někdy na něco zapomněla?“ řekla trochu vyčítavě.

„Z kostela ať jdeš rovnou ke mně. Nikde se, Maryno, nezdržuj!“

„Jako bych nevěděla, co mám dělat!“

Do Sobotína nebylo daleko, žebrácká měla dost času, spěchat nemusila. Přemýšlela o Groerce.

Není zlá, ale také ji potrefilo neštěstí, když tak záhy ztratila muže. Bez muže hyne každé hospodářství. Je pravda, že Dorota je silná jako chlap a zastala by každého, jenže její babické povolání jí zabírá mnoho času. Musí jít, když pro ni přijdou, i kdyby byla nejpilnější práce. Je tak víc u cizích lidí než doma. Nedělá to, pravda, zadarmo, lidé jí dávají dost, ale v hospodářství to jde od pěti k jedné. Teď si naříká, že jí kráva málo dojí. lnu, jak může dojit, když jí hospodyně nezaloží nic do žlabu? Seno již dávno zkrmila. Měla ho jen hrstku. Cožpak má Dorota čas žnout trávu a sušit ji? Však jsou ve Vernířovicích, v Sobotíně, v Petrovicích i jinde sedláci a chalupníci, mladí a statní, a také nemají co založit dobytku. Ale to je zas jiná písnička. Po té selské rebelii v roce dvaašedesátém, kdy páni na Losinách třem selským hlaváčům kázali useknout hlavy, poddaní aby pracovali na pány od slunka východu až do tmy. Musí dřít na jiné, pro sebe jim nezbude ani chvilička. Teď už to bude o něco lepší, jen co naroste nová travička. Groerka však není trpělivá a nechce čekat. Kráva prý bude Dorotě dojit jako po teleti, když jí dá na kousku chleba sežrat svatou hostii, poradila jí stará Davidka. Jsou to třesky plesky, lepší by bylo dát krávě pořádně nažrat, ale Dorota myslí, že s tou hostií to bude rychlejší a lacinější. Zkusila to před rokem, také touhle dobou, jenže loni jaro přišlo dřív a kráva se mohla dosyta nažrat nové, šťavnaté travičky. Groerka si však nedá nic vymluvit. A proč by jí to také Schuchová vymlouvala, když jí Dorota slíbila za posvěcenou hostii máz hrachu a ještě trochu ječné mouky?

Proč by jí hostii za takovou odměnu neobstarala? Pánbůh to chudé žebračce jistě odpustí, když místo ní přijme tělo Páně Groerčina straka! Vždyť je to také tvor boží, a často užitečnější než mnozí lidé, stvoření prý k obrazu božímu. A kdy se podaří potřebné osobě dostat mázík hrachu pro nic za nic a ještě k tomu ječné mouky na lívance? Chudý se musí chytat každé příležitosti. Však se neříká nadarmo, že v žebrácké kabele je málo požitku!

Tak rozmlouvajíc sama se sebou, dostala se stará Schuchová konečně do Sobotína. Nejdřív půjde ke zpovědi; nejen proto, aby mohla jít k přijímání, ale aby také dostala ceduličku, po které se bude shánět rychtář.

Bylo ještě brzy, v kostele lidí málo; naštěstí pan farář již seděl ve zpovědnici. Právě zpovídal jakousi mladici.

Snad to nebude dlouho trvat, pomyslila si babka a postavila se hned za ni.

Kupodivu však farář mladici trápil dost. Když se konečně zvedla, byla v obličeji rudá jako krocan.

Schuchová si klekla na její místo a zamřížovaným okénkem pohlédla na faráře. Kněz, když uviděl žebračku, jen kývl hlavou. Babka spustila, čím hřešila, ale kněze to příliš nezajímalo, snad ani neposlouchal. Žebraččiny hříchy byly pokaždé stejné: brala jméno boží nadarmo, lhala, nedodržovala půst, sem tam si vzala něco z cizího.

Farář se na nic nevyptával a dal jí hned rozhřešení; i pokání jí uložil mírné: pomodlit se třikrát otčenáš a třikrát zdrávas. A bez otálení podepsal cedulku, kterou babka vložila do čistého lněného facalitu.

Žebrácká spokojena odešla k postrannímu oltáři, kde svědomitě odříkávala uložené modlitby, a ještě sama jeden otčenášek přidala. Necítila však na duši žádné ulehčení, šeptala jen slova, kterým zcela ani nerozuměla. Neslibovala polepšení, hlavně že si už nikdy nevezme nic z panského. I bohatec hřeší stokrát za den, jakpak by nehřešil chudý člověk? Víc vlastně myslila na to, bude-li ječné mouky aspoň vrchovatá dlaň. Až přijde domů, upeče si lívance, když jsou ty svátky, a sní je ještě teplé. Ach božínku, teplé lívance! Dejž nám, ó Pane!

Kostel se zatím naplnil lidmi ze Sobotína i z přifařených vesnic. Babka si vyhledala místo, jak se na ni slušelo, až v poslední lavici pod kůrem.

Brzy potom se ozval zvonek a ze sakristie vycházel ministrant v červené komži, nesa obrovský misál, za ním pan farář v zlatém ornáte s kalichem v rukou. Na kůru se ozvala sváteční muzika: zahučel pozitiv, zatroubily pozouny, ozvala se flétna, housličky a ještě nějaké činky. Lidé zanotovali starou kostelní píseň.

Schuchová hleděla na kněze u oltáře, uklánějícího se a hned zas žehnajícího, přecházejícího z jedné strany oltáře na druhou, ale nechápala, proč se tak děje. Rozhlížela se raději po kostele; nakonec její pohled ulpěl na velkém obraze svatého Vavřince, jemuž sobotínský kostel byl zasvěcen. Světec byl na obraze takový pěkný panáček, chudák, skoro celý nahý. A zlí pohané ho položili na železný rošt a pod roštem rozdělali oheň, aby toho pěkného panáčka na něm upekli jako husu. Ubožátko, myslila si žebrácká. Upekli ho zaživa, protože prý nechtěl nepřátelům vydat poklad kostela římského. Tak o tom o posvícení kázal pan farář a babka tomu svatosvatě věřila. Bylo jí teď velmi líto toho pěkného mládenečka. Ach, jak jsou lidé zlí! Upéci člověka na roštu jako husu nebo jehně!

Mše se táhla jako cesta přes kopec do Maršíkova, ale vernířovické žebračce bylo dobře. Už se nedívala na obraz svatého Vavřince, hleděla na pana faráře. Slunce svítilo na jeho zlatý ornát; ta krásná barva připomněla babce opět lívance. Pocítila hned palčivý hlad.

Konečně nastala chvíle, kdy věřící směli přistoupit ke stolu Páně. Ti, kteří vykonali zpověď, poklekali na kamenný schod u dřevěné mříže, oddělující kněžiště od lodi chrámové. Schuchovka věděla, co se sluší, netlačila se mezi první, našla si místo až docela vlevo, hned u vchodu do sakristie. Odložila hůlku, z mošny vyndala bílý šátek a dala si jej pod bradu. Čekala trpělivě, až na ni přijde řada.

Kněz sestoupil od oltáře, drže v ruce kalich; začal podávat věřícím od druhého konce.

Schuchovka měla ještě dost času. Rozhlížela se. Proti ní na stupni oltáře stál ministrant, kluk práskaný, s červenými tvářemi a odstálýma ušima; jistě v něm není nic dobrého, myslila si žebrácká. Do dveří sakristie se postavil kostelní otec, tkadlec Bittner, stařec bělovlasý, s růžovým obličejem a očima jako trnky. Proč tu okouní? Tkadlec se žebračce nelíbil, ani ten kluk v červené ministrantské komži. Oba stáli příliš blížko a lehce si mohou všimnout, až Schuchovka hostii vyplivne do připraveného šátku. Ale babka věděla, jak to udělá. Stejně jako loni: šátek položí na mříž, až dostane hostii, skloní hodně hlavu a oplatku pustí do šátku. Jen aby už to měla za sebou!

Kněz se blížil. Lidé, ke kterým přistupoval, otvírali ústa jako ryba na suchu, křižovali se a vyplazovali jazyk. Potom se pokorně bili v prsa.

Už došlo i na žebraččinu sousedku.

Schuchovka se pokřižovala, otevřela ústa a vyplázla jazyk. Slyšela, jak kněz nad ní cosi odříkává. Potom cítila, jak jí na jazyk položil hostii. Zavřela oči a hluboko sklonila hlavu. A vypustila hostii do připraveného šátku.

Farář nic nezpozoroval, protože hned odcházel k oltáři, také tkadlec Bittner nic neviděl, neboť kněz stál mezi ním a žebráckou, snad jen ten kluk ministrantský si mohl něčeho všimnout, ale ten má jistě v palici jiné věci, utěšovala se babka.

Bila se v prsa a jako ostatní mumlala, že není hodná, poočku se však dívala na ministranta. Kluk přiskočil ke kostelnímu otci a něco mu šeptal. Tkadlec svraštil obočí a upřel zrak na žebračku. Babku něco nutilo, aby rychle vstala a utekla z kostela, ale strachem se nemohla pohnout.

To už byl tkadlec u ní. Položil jí ruku na rameno a pravil tiše:

„Pojď do sakristie!“

Schuchovka se nehýbala.

„Pojď, pojď!“

Babka konečně vstala a belhala se podél mříže, prošla vrátky a odcházela do sakristie. Celý kostel to viděl. Všem vrtalo hlavou, proč kostelní otec prokazuje žebračce takovou čest. Snad se jí od hladu udělalo špatně.

Schuchovce bylo skutečně zle, nikoli však od hladu. V obličeji byla bílá jako papír, krve by se byl na ní nikdo nedořezal, nohy měla jako centy. V ruce pevně svírala šátek s hostií.

V sakristii ji Bittner vyzval, aby se posadila.

Sotva babka usedla, pravil:

„Teď mi dej svůj šátek!“

Schuchovka dělala, jako by nerozuměla.

Bittner si vzal šátek sám. Rozevřel jej, a hle – objevila se hostie, bílá jako sníh.

„Nešťastnice!“ zvolal stařec a rychle složil šátek, který už nedal z ruky.

Žebrácká chvíli seděla jako ztuhlá, jen třeštila oči na toho bělovlasého starce. Snad jí nedá zahynout, utěšovala se, ale hned se jí zas strachem sevřelo srdce. Sklesla na kolena a sepjala ruce:

„Kmotříčku, proboha vás prosím, vraťte mi šátek a pusťte mě. Smilujte se nad ubohou žebráckou!“

Tkadlec jen pokrčil rameny. Pak řekl:

„Počkej, až přijde pan farář!“

„Pan farář!“ opakovala žebrácká a mráz jí přešel po zádech.

Ten s ní sotva bude mít slitování. Ach bože!

Vstala, klesla na lavici a dala se do usedavého pláče. Byl jí teď jen drobeček. Nevěděla, co s ní bude, tušila však, že nic dobrého. Ach, nešťastnice, bědovala v duchu. Ale pak se jí zmocnila naděje, sice slabá jako pavučinka, ale přece jen naděje. Vždyť nic tak zlého neprovedla. Svatou hostii nezneuctila, vložila ji jen do čistého kapesníku. Vrátí ji panu faráři. Ráda oželí slíbený hrách a neupeče si lívance, nebude to tak velké neštěstí.

Konečně se pan farář vracel od oltáře. Všiml si žebrácky a ostře se ptal tkalce, co babka dělá v sakristii.

Bittner popošel blíž ke knězi, něco mu šeptal, posléze mu podal žebraččin kapesník. Farář jej rozevřel a zhlédl hostii. Přímo se vyděsil. Vzkřikl na stařenu:

„Co to má znamenat?“

Babka se vrhla na zem a objala farářovy nohy.

„Ach, důstojný pane! Já za nic nemohu. Groerce z Vernířovic nedojí kráva. Stará Davidka jí poradila, aby jí na kousku chleba dala posvěcenou hostii...“

„Mlč!“ zvolal farář pln odporu.

Vymanil se rychle z žebraččina objetí. Nejdřív šel uložit posvěcenou hostii do kalicha. Potom v zamyšlení dvakrát přešel dlouhými kroky sakristii. Čelo měl zkrabatělé, úzké rty sevřené.

Tkadlec stál jako struna, babka ustrašeně otáčela hlavu po knězi. Kluk ministrantský, který všechno spískal, shazoval ze sebe komži a upaloval ven, aby lidem před kostelem pověděl, co se stalo.

Farář se konečně zastavil před kostelním otcem:

„Přiveď hned rychtáře Axmanna!“

Stařec vyšel, aby vykonal farářův rozkaz. Kněz pak vzal kus papíru a začal rychle na něm psát olůvkem.

Jeden lístek adresoval děkanu Lautnerovi do Šumperka:

„Stala se tu hrozná věc. Prosím, abyste bezodkladně přijel do Sobotína,“ psal.

Druhý lístek byl určen losinskému zámeckému hejtmanovi, panu Adamu Vinařskému z Křížová. Stálo v něm:

„Zadržel jsem ženu velmi podezřelou z čarodějnictví. Prosím o instrukce.“

Žebrácká mluvila jen o nedojivé krávě, čarodějnictví si farář Schmidt ve své horlivosti přidal. Byl jedním z těch, kdo za každým rohem viděli ďábla a považovali za bohulibé dílo svádět s ním boj.

Do sakristie vešel sobotínský rychtář Jan Axmann.

„Opatři hned dva posly!“ spustil na něj farář. „Tato žena je patrně čarodějnicí. A není sama!“

Rychtář byl muž rozvážný. Všechny ženské jsou tak trochu ve spojení s čertem, myslil si, ale co o tom může vědět pan farář Schmidt, jehož hospodyně je jako Škaredá středa. A že by Schuchovka čarovala? Zná ji léta. Kdyby uměla čarovat, sotva by chodila s žebráckou mošnou.

„Co stojíš jako sloup?“ obořil se na něj farář. „Jdi, nesmíme ztratit ani minutu!“

V sakristii sobotínského kostela bylo poprvé vysloveno strašné slovo čarodějnice. V několika minutách se pak ozývalo i před kostelem a mezi hroby nebožtíků.

A brzy se rozléhalo po celém Sobotíně a po celém žerotínském panství.

A tehdy nebylo slova hroznějšího.

Table of Contents

Title Page

Svatební hostina

Žebračka z Vernířovic