Lucia Kalvinová

Stratené mesto

Ukážka z elektronickej knihy

Venovanie:

Toto dielko vznikalo veľmi ťažko a dlho.

Dúfam že bude mať taký efekt aký som si priala.

Venujem všetkým, ktorý ma posúvali dopredu

i keď malou časťou ale predsa.

ISBN 978-80-972217-5-1

1) Antré

„Toto je už piata dvanástka v poradí, ktorú ťaháš úplne sama. Vezmi si na zajtra voľno. A to nie je žiadna prosba!“

„Veď vieš, že mi to vôbec nevadí. Nerada sa vraciam do prázdneho bytu a nemám komu by som chýbala.“

„A práve preto ti vravím, aby si si voľno zobrala. Si mladá, potrebuješ žiť a nie byť zatvorená celý deň v bare s tými starochmi. Uchop svoj život pevne do rúk a niečo s ním sprav. Neurob rovnaké chyby ako ja, ktorej už nie je pomoci.“

Pousmiala som sa a pokrútila hlavou. Naliala som ďalší pohárik bourbonu a posunula ho po pulte k starému Billymu v obnosených šatách. Potrebovali by oprať a zároveň aj Billy by mal prijať nejakú, aspoň chvíľkovú, spoločnosť mydla. Jeho vlasy by potom nevyzerali ako často navštevované vrabčie hniezdo. Nebol bezdomovec, ale naozaj som nechápala, prečo sa takto správal. Lenže ja nie som psychiater. Iba občas liečim jeho problémy pravidelnou dávkou podávaného alkoholu.

Pozrela som na svoju kolegyňu. Nikto jej nehádal skutočný vek, ale hoci vyzerala dobre, nemala šťastie na chlapov. Vždy si vybrala zle a v tomto sme mali my dve veľa spoločného. Aj keď pracovala v tomto prostredí dlhšie ako ja, nezlomilo ju to. Vysoká postava bez zbytočných tukových zásob, milá tvár, ktorá vždy pôsobila čerstvo a špinavo blond vlasy vždy sčesané do chvosta. A tomu všetkému dominovali orieškovohnedé oči obrúbené dlhými prírodnými mihalnicami. Chcela som Sandre niečo odpovedať, no vtedy sa mi od jukeboxu donieslo falošne zaspievané hroznou zmesou polo opitých hlasov:

„Yesterday, all my troubles seemed so far away. Now it looks as thought they‘re here to stay. Oh I believe in yesterday...“

Pretočila som oči. Odkedy som sem pred troma rokmi nastúpila, tak sa ma tí starí kozlovia snažili vyviesť z miery. Akoby im môj príchod do tohto baru rozžiaril deň a oni mohli žiť aj pre niečo iné ako pre alkohol. Ich prioritou každý deň bolo, ako ma môžu vytočiť. Zatiaľ sa im to nepodarilo, no snažili sa ďalej. A akokoľvek som sa na nich hnevala, musela som nakoniec uznať, že majú poriadnu výdrž, keď ich to ešte neprešlo.

Áno, Sandra mala pravdu. Nemala som sa zatvárať len v tomto bare, ale čo sa týka života, tak toho som nažila až až. Mala som tridsať a toto bolo moje tretie zamestnanie v Seattli. Už som ani nepočítala v koľkých mestách som zatiaľ bola, lebo ako dcéra vojaka som sa sťahovala pomerne často. Preto som bola zvyknutá na takýto nomádsky život bez koreňov. Bez toho, aby ma niekto poznal, myslím skutočne poznal, ale z nejakého neznámeho dôvodu mi títo starí chreni prirástli k srdcu a preto som tu bola najdlhšie za celý svoj doterajší život.

Vlastne táto práca nebola ťažká, iba vnútorné prostredie denného baru Rainbow vyzeralo šedivo každý deň. Večne potuchnutý vzduch ktorému nepomáhalo ani časté vetranie, pod nohami už rokmi vyšúchané šedivé linoleum ktorého pôvodnú farmu poznal iba prvý majiteľ budovy, utierané sklá ktoré väčšinou zaberali reklamné plagáty, polstrované čierne stoličky a umakartové stoly, ktoré pamätali ešte éru Elvisa Presleyho. Jedine výčapný pult voňal novotou. Každý deň skoro rovnakí zákazníci, rovnaké veci, rovnaké úkony, ale z rutiny ma vytrhávali práve tieto výčiny na mojej maličkosti.

Môj šéf bol skvelý chlap. Tiahlo mu už na šesťdesiat, ale absolútne na to nevyzeral. Volal sa Martin Tudowski a ako osôbka bol zmesou poľských, maďarských, židovských, anglických a dokonca aj francúzskych predkov. Od každého nezdedil vôbec nič a keď som ho uvidela prvý krát, tak som ho zaradila medzi Írov. Ryšavé kučeravé vlasy, ktoré ani nechyrovali o šedinách na sluchách strihané vždy na krátko, pehy a stále rovnaký úškrn na perách. Bol to neuveriteľný optimista a aj keď si toho prežil naozaj veľa, stále sa usmieval.

Aj teraz dorazil s tým svojim úsmevom hlavným vchodom, pretože nikdy nepoužíval vchod pre zamestnancov, vo svojej nezameniteľnej kockovanej „čiapkošiltovke“. Vždy chodil upravený vo vyžehlených košeliach a nohaviciach a nezameniteľných kabátoch. Pripomínal mi detektívov z čiernobielych filmov, ktorí vždy budili rešpekt. Aj teraz jediným zamračeným pohľadom priviedol chlapov k rozumu a prešiel za pult. Na obe svoje „dievčatá“ uprel otcovský pohľad, čo v prípade vyše štyridsaťročnej Sandry vyvolávalo polemiku a preriekol rozhodným hlasom.

„Ty si vezmeš zajtra voľno a ty do nej prestaneš rýpať.“

Nikdy neukazoval prstom a rád to bral tak, že čo povedal, to platí. Obe sme si medzi sebou vymenili pohľady a neprotestovali sme. Ja som sa vrátila k lešteniu pohárov a Sandra šla do skladu skontrolovať zásoby alkoholu. Martin si svoju kockovanú čiapku i šedý kabát zavesil na klinec pri fotke Franka Sinatru s rovnakou opaterou, s akou sa venoval udržiavaniu hrobu svojej milovanej manželky, ktorú som nestihla poznať, pretože umrela pred piatimi rokmi a šiel sa venovať účtovníctvu.

Práve som odkladala prvú várku pohárov pod drevený výčapný pult, keď ku mne dokríval vojnový veterán z Kórei Zach. V skutočnosti sa volal Zachariáš a šéf ho volal veštec. Ešte ako mladý bažant chytil šrapnel do nohy a tak nevedel ohnúť koleno. Obliekal sa ako starý čudák a keď som mohla tak som sa od neho vzdialila. Pre istotu.

Venoval mi na pamiatku, spomedzi týždňov neholenej brady, svoj štrbavý úsmev nahnitých žltých zubov, medzi ktorými sa mihol choro biely jazyk ako jašterica medzi náhrobnými kameňmi a prefajčeným hlasom sťa škrípajúci plech sa spýtal:

„Čo tu stojíš ticho ako voš pod chrastou? Mala by si svojmu nadriadenému povedať, že aj zajtra budeš v práci. A ani domov dnes nechoď.“

„A z čoho tak usudzuješ?“ oprela som sa o pult, naklonila sa bližšie i napriek jeho neprívetivému niekoľkotýždňovému óderu a nadvihla obočie.

„Mám taký pocit, že sa ti niečo stane. Cítim to“ tajomne prízvukoval posledné dve slová.

„Že ty cítiš brnenie v tvojom poškodenom kolene ešte neznamená, že to musí byť pravda“ odpálkovala som ho. Prekvapene na mňa pozrel.

„Uváž dievča. Doteraz to, čo som povedal, sa vždy vyplnilo. Vždy!“ pripomenul so zdvihnutým prstom, vystrúhal nespokojnú grimasu a odšuchtal sa nazad za kamarátmi.

Tomu starému čudákovi som neverila ani pol slova, no to čo povedal, vo mne zanechalo rovnaký pocit, ako keď niekto ide na dovolenku a v lietadle ho prepadne tá čudná ťažoba v zadnej časti mozgu, či nezabudol vypnúť plyn. Zahnala som tú skazotvornú myšlienku a potlačila ju úplne do úzadia môjho vnútorného ja. Pozrela som na hodiny, ktoré sa na zle omietnutej stene svetlo žltej farby vynímali skoro ako národná pamiatka, presne oproti pultu. Ukazovali 18:42. Do zatváračky bolo ešte poriadne ďaleko. Martinovi som prenechala nalievanie večne smädným štamgastom a šla som radšej pomôcť Sandre do skladu. Aspoň mi táto dvanástka rýchlejšie utečie.

„Čo tu robíš?“ doslova sa na mňa osopila pri prepočítavaní debien s whiskey. Avšak hneď si uvedomila svoj tón hlasu a pokrčila plecami.

„Prepáč. Som dnes akási podráždená. Možno prídu moje dni. Veď vieš, že som potom schopná aj niekomu odhryznúť hlavu.“

„Viem“ prisvedčila som so smiechom.

„Vieš, bolo mi tam hore smutno. Cnelo sa mi za tebou“ hrane som zapriadla a nadvihla obočie. Sandra pristala na toto malé spestrenie nudného dňa.

„Navrhuješ mi snáď romantickú schôdzku medzi obrovskými pavučinami v plesnivom sklade plnom alkoholu?“

„To len preto, aby si bola povoľnejšia“ dodala som a obe sme sa z chuti zasmiali.

„Nie vážne. Prečo si tu?“

„Zach mal pred chvíľkou malú nostradamovskú poznámočku ohľadom môjho zdravia. Podľa jeho predpovede sa mi vraj niečo stane. Budú padať traktory a ja si musím vziať protitankový štít“ zmenila som to na vtip.

„Zo Zachariáša si nič nerob. Má tieto svoje chvíľky raz za čas a nie vždy sa trafí. Závisí to na hromade vecí a hromade alkoholu a väčšinou tápa. Mne raz povedal, že ma blízko čaká láska, ktorá so mnou vydrží až do konca života. A ja som stále sama. Skrátka len tak vystrelí do vzduchoprázdna a čaká. Pokiaľ mu to vyjde, tak začne to svoje Ja som to vravel“ prevravela priškrteným hlasom s dôrazom na to slovíčko JA.

Upokojilo ma to, hoci som si v duchu nadávala, že prečo vlastne, veď ja som úplne pokojná a nie je sa čoho báť. Aj tak som sa v sklade zdržala čosi vyše hodiny a až potom som sa vrátila nazad, po slabo osvetlenom schodisku, do zatuchnutého malého priestoru baru Rainbow, v úzkej tichej ulici uprostred Seattlu, kde sa vracali len tí, ktorým toto osamotenie vyhovovalo. Ale bola to práca.

Po trištvrte na desať večer som vyprevadila posledného zúfalca, ktorý sa nevedel odtrhnúť od pohárika, zamkla hlavný vchod, spratala špinavé poháre na zajtrajšie umytie a pretrela stoly mokrou handrou. Martin aj Sandra už pred dvoma hodinami odišli domov a nechali ma samú. Ako stále. Vyložila som stoličky, peniaze z kasy som vložila do trezoru vo falošnej stene a ešte raz všetko skontrolovala.

Zapla som alarm a presne o desiatej hodine večernej som vychádzala vchodom pre zamestnancov v temnej uličke, kde mierne zapáchal plechový kontajner pridelený mestom. Mestský smetiari na neho veľmi radi zabúdali a nepomáhali ani naše časté pripomienky na úrade. Pohodlná zábudlivosť schovaná za zatuchnutú, rokmi zažitú byrokraciu.

Len som si hlasno povzdychla, zastrčila ruky hlboko do vreciek teplej bundy a pobrala som sa v studenej februárovej noci domov. Zvuk mojich krokov sa s neochvejnou razanciou odrážal od asfaltu v osamelom priestore. Túto cestu som si vybrala hneď v prvý týždeň v novej práci, okamžite po prenajatí terajšieho bytu.

Byť dieťaťom vojaka malo aj určité výhody. Môj otec ma naučil rôzne finty ako odhaliť útočníka ešte predtým, než sa odhalí on sám. Nemala som problém ubrániť sa voči nožu či pištoli z bezprostrednej blízkosti. Avšak v súboji jeden na jedného. Pokiaľ by boli dvaja bol by to už väčší oriešok a preto som pre každý prípad nosila v taške peprový sprej a boxera.

Zamyslene som kráčala v matnom svetle sliepňajúceho verejného osvetlenia, obklopená prízemnou hmlou skrúcajúcou sa pomedzi moje nohy ako neposedné dieťa, po parkovisku a v hlave mi čoraz jasnejšie znel Zachov hlas. Dočerta! Prečo mi to vlastne povedal? Nebola som nikdy poverčivá, nikdy som neverila na duchov a dokonca ani ako dieťa som sa nebála bubákov v skrini či pod posteľou. Avšak teraz moju dušu zovrel nepríjemný pocit blížiaceho sa nebezpečenstva. Cítila som zvierajúci nepokoj na hrudi v oblasti priedušiek.

„Prestaň s tým! Ten starý, za živa hnijúci starec, ťa len chcel vyprovokovať práve týmto spôsobom. Nič sa ti nestane! Prestaň na to myslieť!“ prikazovala som si v duchu a snažila sa potlačiť to narastajúce napätie. Mala som si pred cestou vypiť! Musím na to prestať myslieť. Veď som predsa racionálne uvažujúca osoba. Neverím v Boha, v príšery a rozhodí ma veštba vojnového starca, ktorý nie vždy trafí do čierneho? Ha!

Pocit nebezpečenstva sa stratil a ja som bola pokojná. Vrátila som sa do svojej normálnej hladiny nezáujmu o okolitý svet a rozmýšľala som nad svojim životom, ktorý som si mala podľa Sandry spestriť. Práve keď som bola pri obšírnej pasáži „Všetci zle vybraní chlapi v mojom živote“, tak som začula pridusený výkrik. Zastala som a započúvala sa do oparu, ktorý sa vytvoril nad kanalizačným poklopom. Nič. Môjmu podvedomiu asi začína chýbať spánok, lebo už počuje aj to, čo by nemalo. Spravila som dva kroky, keď sa to ozvalo znova. Je to reálne, nie som blázon.

Zahla som do neosvetlenej uličky vpravo. Poznala som túto trasu ako svoju dlaň a hoci som v tej uličke nikdy nebola, vedela som, že asi v jej prvej tretine sú dva plechové kontajneri. Našľapovala som, možno až príliš zbytočne, na špičky s pedantnosťou akrobata a pomaly sa blížila k domnelému zdroju nezvyčajného hluku. Mala som šťastie, že aj tu sa prejavovala zažitá byrokracia s pohodlnou zábudlivosťou a pouličné lampy tu nikto neopravil celé roky. To mi dávalo výhodu prípadného nespozorovaného pozorovateľa.

Konečne som dorazila k veľkorozmerným smetným nádobám. Tam mi nič lepšie nenapadlo, len sa pri nich skrčiť a takto sa posúvať ďalej. Prilepenej na kontajner sa mi odporom zdvihol žalúdok. Ježiši, čo do toho kontajnera hádžu mŕtvoly? Nahmatala som čosi lepkavé na plechovom povrchu a v duchu som nadávala samej sebe za tú hlúposť, ktorú práve robím. Veď z toho hnusu môžem dostať svrab. Musím sa dôkladne umyť, keď prídem domov. Vážne som sa už zberala na odchod, keď som počula nielen tlmený výkrik, ale aj niečí šepot a úder. Bol to vôbec úder? No verejný majetok tam neničia, ale znelo to tlmene a pripomínalo to zvuk dopadnutia boxerovej päste do vaku naplneného pieskom v prázdnej telocvični. A potom to prišlo znova.

Už som zabudla na slizký povrch kontajnerov, na svrab aj na smrad. S čoraz narastajúcou zvedavosťou som po štyroch, držiac sa pri stene, šla ďalej a ďalej do zhmotnenej tmy v uličke. Naozaj by sa tu dala krájať, ale moje oči sa prispôsobovali. Nakoniec som videla tak dobre, že som rozoznala medzery medzi tehlami. A vtedy sa predo mnou objavilo odstavené auto. A pred ním bol zdroj toho všetkého.

Pred autom, za ktorým som sa ukrývala stálo ešte jedno auto a v priestore medzi nimi stáli dvaja chlapi. Stáli oproti sebe a hľadeli na niečo na zemi. To niečo sa zvíjalo ako v kŕčoch a to niečo bol človek. Nastražila som uši.

„Vravel som ti, že nemáš pchať nos do mojich vecí. Neprijal si úplatok a ani si neposlúchol hrozby tvojich kolegov. Si veľmi zanovitý. Ja nemám takých ľudí rád. Dal som ti miernu príučku, no ty si si nedal povedať. Tak sa ťa musím zbaviť. Robím to síce nerád, už som vyrástol z týchto vecí, mám na to ľudí, ale ani ja sa neštítim vziať to do rúk. A preto.. zbohom priateľu“ povedal pridusene pošepky chlap, ktorý ku mne a k zvíjajúcej sa ľudskej bytosti bol otočený čelom.

Druhý, chrbtom ku mne, so svetlými vlasmi tam len tak stál a prizeral sa. Potom ten prvý vytiahol niečo, čo sa v tme zalesklo a ja som pochopila, že je to zbraň. Vystrelil. Raz. Dvakrát. Žiaden zvuk. Musel mať tlmič. Ten pridusený šepot sa mi vtlačil do ušných bubienkov ako hudobnými vydavateľstvami pretláčaná pieseň, ktorú Vám rádiá servírujú každý jeden deň. Vy ju nenávidíte, ale vždy keď na ňu chcete zabudnúť, tak Vám neustále rezonuje v hlave ako neodbytná mucha. Hoci mal na zbrani tlmič a v uličke bola tma, aj tak sa mu osvetlila tvár a mne sa vryla do pamäti. Už nikdy ju nezabudnem, vždy ju budem mať pred očami ako pripomienku desivej udalosti.

Vplyvom môjho otca som si osvojila veľmi dobrý pozorovací talent a v priebehu sekundy som si na niekom stihla všimnúť také podrobnosti, ktorý by iný hľadal aj niekoľko hodín. Vrah bol približne meter osemdesiat vysoký, oblečený v bezchybne šitom tmavom obleku na mieru s prislúchajúcim tmavo šedým kabátom. Na rukách mal kožené rukavice neznámej farby a červený šál sa mu okolo krku vlnil ako had v jemnom vetre, ktorý v tomto úzkom priestore šantil ako meluzína. Krátke tmavé vlasy v drahom pedantnom účese z renomovaného salónu mal nagélované a pod rovným nosom zostali tenké pery v úškrne moci. Čo ma však najviac zarazili boli oči. Najviac sa rozžiarili vo chvíli, keď videli pohasínajúci život druhého človeka. Keď mohli vidieť moc, tú moc, po ktorej bažili mnohí, ale len niektorým sa to podarilo.

Viac mi vidieť naozaj netrebalo. Pomaly, tak ticho, ako som prišla som sa snažila aj odísť. Prilepila som sa na múr a vyhľadala pre môj odchod čo najtmavšiu stranu uličky. Už len pár metrov a moja prítomnosť ostávala stále v anonymite. Už len meter a potom zahnem za roh a nikto z tých dvoch vrahov sa nič nedozvie. Pol tela som už mala pretiahnuté do ulice, keď v tom sa mi vypomstil obsah mojich vreciek v bunde. Roh bundy sa zachytil o zabudnutý plech upínajúci hromozvod k tehlovému murivu. Miernym potiahnutím a následným trhnutím sa vrecko rozpáralo a vypadli z neho kľúče od môjho bytu. V absolútnom tichu sa tento zvuk dal prirovnať k dopadu bomby.

Okamžite som sa zohla pre kľúče a nemusela sa ani obracať. Zvuk búchajúcich dvier na autách a škrípajúce pneumatiky ma uistili v tom, že mám začať utekať tak rýchlo, ako vládzem. Ešteže som v druhom ročníku na strednej škole bola v atletickom družstve. Bolo to jedno z mojich najkrajších období v živote, lebo sme tam vydržali dlhšie ako rok. Hoci som už dlho nebehala, aj tak som tie zabudnuté školské tréningy teraz zúročila na maximum.

Konečne som po dlhej dobe bez fyzickej aktivity na bežeckej dráhe poriadne pretiahla svalstvo. Prebehla som priečne cez širokú cestu a zabočila som doľava k starej kolkárni. Adrenalín sa mi valil do stehien a rozširoval cievy. Prudká záplava krvi ma poháňala ako benzín vstrekovací motor. Za sebou som počula pišťanie pneumatík po prudkom vybratí zákruty, no ani mi nenapadlo sa otočiť. To by bola hrubá chyba, ktorá by ma stála cenné sekundy náskoku.

Hneď od kolkárne som zahla doprava na strážené parkovisko a odtiaľ som utekala k rokmi zavretému kinu. Zvuk motora sa neustále približoval, no ja som nespomaľovala a ani nezačala hysterčiť. Naopak. Škripot pneumatík vo mne prudko dvihol vlnu adrenalínu. Ten potrebný adrenalín, ktorý mi vohnal do nôh novú silu a ja som trhala rekordy v rýchlostnom behu na sto metrov.

Vbehla som do úzkej uličky pri kine tak prudko, že som celou silou narazila na múr. Ešteže bol celý polepený hrubou vrstvou plagátov, lebo inak mi hrozilo bolestivé vykĺbenie ramena. Šprintovala som ako život, vlastne to bolo naozaj o život.

Vyšla som na rušnej hlavne triede, ale to ma nezastavilo. Pokračovala som ďalej ku kostolu, lebo som vedela, že budú musieť obísť celý blok, aby ma dostihli. Bolo tam len široké schodisko pre peších, ktoré končilo v malom parku. Mala som presne spočítané, že ak zahnem k nefunkčnej fontáne, tak o niekoľko metrov som doma. Pointou bolo zmiesť ich natoľko, aby neodhalili kde bývam. Urobila som ešte niekoľko kľučiek, vybehla som po troch kamenných schodoch, rýchlo som skrútla kľučku na vchodových dverách, ktoré našťastie nejaký šťastlivec zabudol úplne zavrieť a prilepila som sa celou plochou svojho tela na popraskanú omietku na chodbe. Autá preleteli cez ulicu a hnali sa ďalej bez zastavenia.

Vydýchla som si tak hlasno, že to mohli počuť aj na Aljaške. Nechcela som však úplne zobudiť spiacich susedov, preto som berúc po dva schody naraz vybehla na tretie poschodie, odomkla svoje bytové dvere, vkĺzla dovnútra a okamžite ich zavrela, zamkla a zaistila retiazkou. Až potom, čo som sa o ne oprela chrbtom, prišiel zbytkový adrenalín a ja som sa začala triasť po celom tele. Takéto stavy som mala po záťažových bežeckých tréningoch, no teraz to bolo spojené s ochranou mojej existencie.

Zosunula som sa na päty, zaklonila hlavu a zavrela oči. Pred tou tmou mojich viečok sa premietlo všetko znova ako na plátne kina. Každá jedna sekunda, každý pohyb neodbytne zapísaný, zaznamenaný a zapečatený v mojej mysli. Panebože, ten starý chren mal absolútnu pravdu. Ako som mu mohla neveriť? Mala som... mala som ostať v práci a dorobiť Martinovi účtovníctvo. Mala som spočítať všetky fľaše s alkoholom v sklade. Mala som poumývať celý ten šedivý pajzel. Mala som.. skrátka som mala robiť čokoľvek okrem jedinej veci. Nemala som chodiť domov, neuvidela by som vraždu a neutekala by som ochraňujúc tým svoj holý život. Ako to vedel? Ako to mohol čo i len tušiť?

Prinútila som sa s povzdychom vstať, vyzliecť si bundu a vyzuť zablatené topánky. Jednoduché úkony trvajúce pár sekúnd boli teraz vrcholne obtiažne vzhľadom na trasľavku celého môjho uboleného tela. Musela som sa upokojiť, tak som sa dopotácala ku chladničke, vybrala z nej ľadovú vodku uloženú na horšie časy, ktoré práve nastali a dopriala si poriadny dúšok. Vedela som, že po takom namáhavom behu mi viac pomôže čistá voda, ale toto bolo na ukľudnenie v stave absolútneho vystrašenia. Striaslo ma ešte viac, no dopriala som si ešte jeden hlt. Vodka začala účinkovať a ja som sa šla radšej posadiť na gauč.

Kúpila som ho v garážovom výpredaji a bola som na neho pyšná. Krásna modrá pevná poťahová látka s bielym lemovaním na opierkach s jemnými motívmi kvetov sa do môjho bytu úžasne hodila. Bol v perfektnom stave, vyzeral starožitne s vyrezávanými drevenými nohami a skoro som sa o neho pobila s druhou kupujúcou. Nakoniec som ho predsa len získala ja a horko ťažko ho dotiahla do bytu. Jednu nohu som skrčila do tureckého sedu a druhú som si pritiahla k sebe. Dopriala som si ešte jeden poriadny dúšok chladivej vodky a začala premýšľať.

Znova sa začala prejavovať časť výchovy môjho otca. Bol so mnou kvôli svojim povinnostiam vojaka veľmi málo, no aj napriek môjmu odporu mi toho vštepil veľmi veľa. Vďaka nemu som nebola žiadny zbabelec a aj keď som na našu krásnu vlasť zvysoka kašľala a nikdy by mi nenapadlo položiť za ňu život, nespravodlivosť som nestrpela. Vždy som sa snažila byť poctivá a toto si rozhodne nenechám len pre seba. Hneď ráno pôjdem na políciu podať výpoveď. Zavrela som oči a znova som uvidela tú tvár. Tie odporné oči svietiace v tme a bažiace po smrti. Rýchlo som nadvihla unavené viečka a znova som odpila z fľaše. Hneď zajtra ráno.

2) Svedok

Vzbudil ma zvuk búchajúcich dvier. Slnko ma príšerne pálilo do očí a v hlave, ktorá sa zdala obrovská, mi hučalo ako v úli. Prinútila som svoje oči zaostriť na hodiny. Pol desiatej. Uvoľnila som zovretie skrehnutej ruky, z ktorej sa uvoľnila prázdna fľaša vodky a s tupým hrmotom dopadla na koberec. Pre Kristove rany! V noci som sa sťala pod obraz boží. Musím s tým niečo urobiť, lebo inak ma na polícií nebudú brať vážne.

S hlasným povzdychom som vstala, prešla do kuchyne a dala variť silnú kávu, no ešte predtým som si dopriala celý pohár chladivej vody. Potom som šla do kúpeľne, zbavila sa zapáchajúceho šatstva, ktoré mi pripomenulo, že som v spotenom tričku spala na vyčistenom gauči a v sprche na seba pustila prúd studenej vody. Reakcia tela, v ešte stále spánkovom rozpoložení, bola okamžitá v podobe husej kože a mojich rozšírených zreničiek.

Zbavená posledných zvyškov alkoholového oparu, potu a únavy som v bielom froté župane, sušiac si mokré vlasy, vošla nazad do kuchyne a na ex som vypila hrnček studenej kávy zo včerajšieho rána. Striaslo ma ešte viac ako od studenej vody v sprche, ale pomohlo to. Ešte niečo zjesť a budem ako rybička. Pri smažení vajíčiek a slaniny som premýšľala nad tým, či to mám zavolať Martinovi alebo Sandre. Nakoniec vyhralo rozhodnutie s rezolútnym NIE. Nebudem ich zbytočne zaťažovať, aj tak by sa to dozvedeli, tak načo im pridávať vrásky.

Po položení naozaj výdatných raňajok so šálkou čerstvej kávy na kuchynský stôl som inštinktívne zapla malý televízor, ktorý mal svoje vyhradené miesto jedine v kuchyni. Znova otcov silný vplyv. Nechcel, aby sme veľmi sledovali televízor. Ničí to mozgové bunky a ohlupuje ľudí vravel a ja som s ním súhlasila. Nechcela som ho mať v obývačke a ani v spálni. Jedine ráno som niečo sledovala a obyčajne to boli správy. Aj teraz sa na rozžiarenej obrazovke objavilo logo stanice správ, kde sa z nasvieteného spravodajského štúdia presunuli do terénu na rušnú ulicu, ktorá vyzerala cez deň skoro rovnako ako v noci. Nehostinne. Slnečné svetlo jej v kráse absolútne nijako nepomohlo a rovnako to bolo aj s jej čistením príležitostnými nezamestnanými.

Pred kamerou stála hnedovláska s perfektným mejkapom, drahým kabátom a krásnymi bielymi zubami, ktorými musela v duchu poriadne škrípať, keď sa jej kožené lodičky dotkli špiny na ulici. I tak sa však snažila tváriť profesionálne a zaslúžiť si plat o akom som ja mohla iba snívať. Držiac posledný model mikrofónu v ruke s drahou manikúrou začala s vecným hlasom svoju reportáž.

„Dobrý deň. Nachádzam sa práve na E Pine street. Dnes v skorých ranných hodinách objavili pracovníci mestských služieb pri rutinných prácach telo muža v úzkej uličke za mnou. Jedná sa o belocha vo veku medzi tridsať až štyridsať rokov a polícia zatiaľ vylúčila možnosť lúpežného prepadnutia s následkom vraždy. V rámci prebiehajúceho vyšetrovania nám iné informácie zatiaľ policajné prezídium neposkytlo. Jediné s čím jeho hovorca súhlasil bolo, aby sme oslovili prípadných svedkov zločinu, ktorý sa podľa predbežného odhadu súdneho patológa odohral medzi desiatou a jedenástou večer. To je nateraz všetko a prepínam naspäť do štúdia.“ Obraz sa zmenil a za dlhým pultom si to kamera nasmerovala na muža a ženu.

„Ďakujem Rhonda. Práve sme obdržali od policajného prezídia spomínanú fotografiu. Prosíme všetkých našich divákov, aby si ju pozorne prezreli a prípadní svedkovia nech sa prihlásia na najbližšom policajnom okrsku. Ďakujeme.“

Hlásateľ v drahom obleku s navlas rovnakými bielymi vyrovnanými americkými zubami sa na chvíľu odmlčal a na celej obrazovke môjho malého televízora sa objavila fotografia muža, ktorého som nevidela v tej tme celkom dobre. Farba vlasov aj profil sedeli, ale ostatné detaily predo mnou ostali schované, keď sa s bolesťou zvíjal na asfalte. Nepotrebovala som vidieť jeho tvár, stačilo mi vidieť miesto činu, aby som vedela, že je to on. Človek, ktorého som videla umrieť rukou tých vrahov. Prinútila som sa, napriek protestom môjho žalúdka, dojesť jedlo. Nikdy nikde nechoď s prázdnym žalúdkom hovorieval otec a ja som ho poslúchla.

Presne o 10:42 som zamkla dvere bytu a vydala sa na políciu. Od môjho príchodu do Seattlu som sa nikdy na polícii neocitla. Vlastne nikdy vo svojom živote som sa na polícii neocitla, takže som najprv nevedela, čo mám vlastne robiť a kam mám ísť. Pomohol mi v tom presne na takéto prípady určený uniformovaný strážnik za informačným pultom, ktorý ma poslal do veľkej miestnosti na konci prvej chodby, kde sa mi bude, že vraj ochotne, venovať detektív Michaels. Poďakovala som sa mu a vkročila do uličky, ktorá bola najdlhšia v mojom živote. Ibaže mi to došlo až neskôr.

Detektív Michaels bol plešivejúci tučný chlap po štyridsiatke, ktorý sedel za stolom úplne zaprataným papiermi a plastovými pohármi od kávy a niečo si šomral popod nos. Šedé sako s hnedými nášivkami na lakťoch mal prevesené cez obstarožnú vyšúchanú kancelársku stoličku na škrípajúcich kolieskach a pod pazuchami už dávno nepranej košele mal zaschnuté polkruhy žltého potu. Skrátka typ k pomilovaniu. Keď som pristúpila k jeho stolu nevenoval mi ani pohľad.

„Dobrý deň. Chcela by som podať výpoveď“ rozhodne som začala.

„O čom?“ rutinne sa opýtal.

„Bola som svedkom vraždy včera večer.“

„Kde to bolo?“ prehraboval sa naďalej v papieroch a ani mi neponúkol si sadnúť.

„Na E Pine street. Bolo to v jednej z úzkych uličiek na E Pine street.“

Po prvýkrát mi venoval pohľad. Zo zdvihnutým obočím si ma celú zbežne prezrel a ukázal rukou na stoličku oproti nemu. Konečne som si sadla. Mala som ostať radšej stáť, lebo nebola vonkoncom pohodlná. Z hŕby papierov vytiahol popísaný poznámkový blok a nejakú tú chvíľu mu trvalo nájsť čistú stránku, aby si mohol zapísať moju výpoveď. Očividne nebol fanúšikom počítačov, lebo na jeho stole ani žiaden nebol. Vzal si funkčné pero, oprel sa oboma lakťami o stôl a nasadil znudený pohľad vyšetrovateľa.

„Počúvam Vás.“

„Včera večer som odišla zo zamestnania na 33rd Avenue presne o desiatej hodine a šla som domov. Bývam na 25th Avenue. Cestou som začula pridusený výkrik, ktorý vyšiel z uličky na E Pine street. Človek je tvor zvedavý, tak som sa tam šla pozrieť. Asi uprostred uličky boli oproti sebe odstavené dve autá. Jeden muž sa zvíjal na asfalte a dvaja muži v oblekoch stáli nad ním. Jeden z nich práve zranenému mužovi vravel, že nemal strkať nos do jeho záležitostí, vytiahol zbraň a dvakrát ho strelil. Mal tlmič, pretože výstrel nebolo počuť. Druhý sa tomu len prizeral.“

„Mohli by ste útočníkov aj obeť popísať?“ opýtal sa akoby trochu bez záujmu, no mne nemohol uniknúť jeho natešený pohľad.

„Obeť mala na sebe krátku kožennú bundu a rifle. Farbu bundy Vám bohužiaľ nepoviem, bola tam tma. Vlasy mal krátke a tmavé. Prvý útočník so zbraňou mal približne meter osemdesiat, krátke tmavé vlasy, rovný nos a úzke pery. Mal oblečený prvotriedny oblek na mieru tmavej farby a tmavošedý kabát. Na rukách mal kožené rukavice a červený šál okolo krku. Druhého útočníka Vám popísať neviem, bol ku mne otočený chrbtom, ale bol rovnako vysoký, ako jeho kolega a mal svetlé vlasy.“

„Ako to viete tak presne? Veď ste práve povedala, že tam bola tma“ chcel ma nachytať.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972217-5-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

1) Antré

2) Svedok