LAJAN

Juraj Pavlík

Lajan

Autor textu Juraj Pavlík

Autor obálky Juraj Pavlík

Zodpovedný redaktor Juraj Pavlík

Technický redaktor Juraj Pavlík

1. vydanie, 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto

publikácie sa nesmie rozširovať bez písomného

súhlasu majiteľa práv.

ISBN 978-80-972797-1-4

Túto knihu venujem svojim rodičom, ktorí ma

vždy podporovali a vkladali do mňa nádeje.

Ďakujem.

Vlčie časy

Vietor dul bez prestávky od skorého rána, opieral sa putujúcej skupine do chrbtov, bičoval ich po tvárach a rozvieval zdrapy handier, ktorými boli pozakrývaní na najintímnejších partiách. Nič viac nemali, zbytok ich oblečenia bol naložený na vozoch v čele karavány. Okrem oblečenia im zobrali aj všetky zbrane a cennosti, museli putovať v úplnom tichu a každé porušenie pravidiel sa tvrdo trestalo. Iba za posledný týždeň družinníci a zbojníci dohliadajúci na väzňov zabili aspoň päť žien; pričom každej vražde predchádzalo brutálne znásilnenie. Ich deti potom popriväzovali v lese, aby tak spomalili hladujúcu zver, ktorá sa držala v pätách skupiny už niekoľko dní. Vlky vyhladované nekončiacou zimou sa zakrádali okolo vozov a lačne obzerali konské šije. Pohoniči na nich nedbali, vrcholom snahy bolo, keď do zvierat hádzali topánky a kamene. To však ich prenasledovateľov len viac rozzúrilo a keď sa vodca družinníkov rozhodol, že zajatcom postačí na odpočinok iba pár hodín a úplne vynechal prestávky na jedlo a pitie, zvieratá začali byť čím ďalej drzejšie. Kamene a topánky ich už neodohnali, dokonca sa nezľakli ani zborového brechotu loveckej svorky, ktorá si celú cestu hovela v teplúčku na kniežacom koči. Vyvaľovali sa v zdrapoch, ktoré boli kedysi oblečením úbohých polonahých ľudí, kráčajúcich v zástupe po zmrznutom a kopytami udupanom chodníku.

Slnko sa už zakrádalo po obzore, keď sa vodca družiny rozhodol zastaviť karavánu. Ako jediný zo zbojníkov nebol poznačený nejakými výraznejšími zraneniami, jeho tvár bola dokonale hladká, bez jedinej jazvičky alebo škrabanca. Uzdu svojho koňa nechal v rukách jedného z lokajov, prehodil si hrubý, ovčinou podšitý kabát so zlatými cvokmi a na hlavu si po dôkladnom postrapatení hustých čiernych vlasov položil huňatú čiapku.

“No no no, snáď už len vydržíte. Vládali ste celý deň, tak snáď sa nezačnete triasť od zimy práve teraz,” povedal posmešne a potiahol najbližšie stojacu ženu za vlasy. Zvrieskla a padla na kolená. Čiernovlasý jej hlavu nohou vtlačil do zmrznutého snehu a keď prestala odolávať, odstúpil. “Vidíte vy psi, toto sa stane každej, ktorá ma odmietne.” kľakol si, nadvihol jej tvár a odpľul si. Dievča bolo mŕtve. “Do riti. Dnes to máte ale šťastný deň, budem si vyberať znovu, kto sa mi vzoprie, zomrie. Už mám dosť vašich úskokov, zdá sa mi, že máte až priveľa voľnosti, moji chlapci sú na vás pridobrí, zvykli ste si nás odmietať, avšak teraz vám nadišli vlčie časy. Ty!” Ukázal medzi prestrašených väzňov. Dievčina v druhom rade sa nedokázal vymaniť z jeho pohľadu, bol chladný ako kus ľadu zabodávajúci sa priamo do mozgu. Dievča sa triaslo od strachu, drkotalo zubami a prešľapovalo z nohy na nohu. Nemohla mať viac než sedemnásť, šaty mala ako veľa žien medzi zajatcami zakrvavené v oblasti rozkroku. Krv bola čierna a šaty ľadovou vodou a snehom zmrznuté na kosť, stačil jeden silnejší úder a mohli sa navždy rozsypať.

Zvyšní dvaja družinníci stojaci obďaleč sa ochotne priblížili, cítili, že konečne ukoja svoje chúťky. Dievča nemalo proti dvom chlapom šancu, ťahali ju po snehu za potrhanú halenu, ktorá sa jej po chvíli úplne zvliekla a doškriabaný chrbát sfarbil sneh načerveno. Zbytok zajatcov sa o roztržku vôbec nezaujímal, užívali si chvíľu oddychu, jedli a naberali silu na ďalší pochod. Násilie tam bolo na dennom poriadku. Každý deň bolo zneužitých niekoľko dievčat, občas ich priviedli späť a keď nie, skupina mala aspoň pokoj od vlkov.

*

V húfe bolo ticho, každý si chránil svoj kúsok jedla ako oko v hlave, nikto sa s nikým nerozprával ani neopúšťal skupinu. Ako by sa to aj dalo, veď všetci boli zviazaní jedným dlhým lanom, ktoré bolo na konci priviazané k násade pohoničovho vozu. Kniežací koč stál vždy mimo dosah väzňov, tentoraz sa jeho purpurová strecha skvela kúsok pred začiatkom lesa. Stony a prosby, ktoré sa z lesa ozývali, si už dávno každý prestal všímať. Iba jeden ich vytrhol zo zamyslenia. Okamžite povyskakovali na nohy, tí bystrejší si na zemi našli palice alebo kamene a zbystrili sluch. Výkrik sa ozval ešte raz, potom znova a napokon ticho, iba kone a psy sa ošívali. S nosmi k zemi obchádzali vozy, sem tam sa pomedzi vycerené tesáky predralo zavrčanie, keď ucítili pach zveri.

“Čo to bolo?” Jovan - vodca zbojníkov - zvieral v pravej ruke kord, akiste dar od vznešeného kniežaťa, ktoré bol poverený v bezpečí dopraviť k vodám Dunaja. Za ním z koča povyliezali aj ostatní družinníci, všetci po zuby ozbrojení, niektorí si ešte cez hlavy preťahovali krúžkové košele.

“Niečo splašilo kone!” zakričal zbojník s nočnou službou. Mladý muž po jeho pravici sa postavil a rukami v okovách ho poklepal po ramene. “Čo chceš? Nevaroval vás dosť jasne, že máte držať huby?” odvrkol na jeho pokus o kontakt a pri poslednom slove kývol hlavou na Jovana.

“Žiadam len zbraň, dajte mi teda aspoň kameň alebo palicu, neviem žiadnu nájsť.”

“Ešte jedno slovo a tú palicu ti strčím do riti. Nevidíš, že máme stav pohotovosti?”

Ledva dozneli posledné zbojníkove slová, dolinou sa ozvalo mrazivé vlčie vytie. Psy sa trhali na obojkoch ako besné, od spenených papúľ im odletovali struky slín a na vzduchu okamžite mrzli.

“Pripravte si zbrane! Otrokov odvlečte ďalej od vozov, keby vlky dostali chuť na kone, nesmú sa nablízku potulovať žiadne iné šťavnaté krky,” rozdával Jovan rozkazy a zoskočil z voza, aby aj sám pomohol družinníkom odtiahnuť chladom a únavou vyčerpané telá. Nezaobišlo sa to bez surových kopancov a nadávok. “Pustite už tie psiská!”

Ako na povel sa psy rozbehli do lesa, zvyšky obojkov sa hompáľali v dlaniach lokajov.

*

Irabel sedel na skale takmer na konci celej skupiny, nohou rozrýval sneh a počúval vzdialené vrčanie a brechanie. Strážca vedľa neho sa triasol strachom, nebol by to zahovoril pred nikým, lebo teplejšie ako on nebol odetý ani Jovan. Mastné vlasy mal nalepené na neprimerane veľkej vajcovitej lebke, čo mu dávalo ešte desivejší vzhľad. Jedno z obrovských očí, ktoré vypliešťal pri každom rozkaze, bolo slepé. Popálenina sa tiahla okolo celého oka a končila sa pri zdurených perách. Irabel nabral odvahu a poklepal zbojníka po ramene. Chlap sa k nemu spiklenecky naklonil a Irabela ovial zápach potu a alkoholu.

“Čo chceš? Nevaroval vás dosť jasne, že máte držať huby?” pri poslednej vete sa otočil naspäť k lesu a na nechápavý pohľad väzňa reagoval kývnutím hlavy smerom ku kniežaciemu koču.

“Žiadam len zbraň, dajte mi teda aspoň kameň alebo palicu, neviem žiadnu nájsť.”

“Ešte jedno slovo a tú palicu ti strčím do riti. Nevidíš, že máme stav pohotovosti?”

Bez ďalších slov sa muž rozbehol naproti čiernovlasému, vymenili si zopár slov a podali ruky. Miesto jednookého zbojníka teraz nahradil hromotĺk s ramenami ako dve jedle. Už od prvého pohľadu bolo jasné, že ten moc rozumu nepobral a Irabel sa teda opäť zahĺbil do myšlienok. Mal šťastie, že sedel na samom konci, pretože väzňov v predných radoch začali o chvíľu na to surovo strkať cez polámané konáre a snehové záveje hlboké vyše stehien ďalej od vozov. Malé deti a ženy mali s chôdzou najväčší problém, potkýnali sa a padali, no nedočkali sa žiadnej milosti. Údery a kopance ich okamžite stavali na nohy. Celou dolinou sa ozývali pokriky a erdžanie koní.

Všetko náhle utíchlo, keď lokaji vypustili psy. Lovom posadnuté zvery sa ozlomkrky rozbehli do lesa. Ticho však nemalo dlhého trvania a hluk, ktorý ho vystriedal, bol ešte horší ako ten predtým. Ženy kričali a snažili sa svoje plačúce deti ukryť pod popadané vetvy stromov. Skôr než mohol ktokoľvek zareagovať sa z prítmia pod omladinou vyrútila svorka vlkov. Dve slabšie zvieratá ostali v úzadí a obehli tábor z opačnej strany. Teraz sa ich lesklé dravčie oči skrývali práve tam, kde zúfalé matky skúšali skryť svoje ratolesti. Dvoch družinníkov v okamihu strhli vlčie tesáky, na použitie zbraní nedostali šancu. Tretiemu sa podarilo skryť za vozom s oblečením, nad kolenom ľavej nohy mal hlboký šrám a roztrhnutá nohavica bola nasiaknutá krvou. Po chvíli márneho boja aj on napokon podľahol početnej prevahe. Jovan a jeho zbojníci pozaliezali ako krysy, nechali kone a väzňov napospas vlkom. Tie psy, ktorým sa podarilo prežiť masaker, ušli so stiahnutými chvostami kade ľahšie. Kone dupali kopytami a rozrývali sneh na blatistú kašu. Akonáhle sa naskytla príležitosť, Irabel sa rozbehol k prvému z vozov. Pohonič ležal tvárou k zemi a na jeho mršine už hodovali vlky; tesáky a kožuchy zastriekané červenou. Vrčali a chniapali po sebe, keď sa niektorý z nich pokúsil uchmatnúť väčší kus pre seba. Irabel využil ich neopatrnosť a nožom, ktorý zobral z bezvládnej ruky mŕtveho družinníka, bodol prostredného vlka priamo do krku. Ruka sa mu trochu šmykla a čepeľ minula tepnu o celé dva palce. Prudko potiahol a prerazil telesnými tekutinami polepený kožuch. Skôr než stihol zareagovať ho vlk stojaci najbližšie pri voze hryzol do ramena. Z úst sa mu vydral priškrtený ston. Z rozmachu bodol tam, kde čakal vlčiu hlavu, avšak sklamal sa. Šelma na viac nečakala a rozkmásala mu bok.

Nôž v jeho ruke sa triasol, ledva ho udržal.

Bodol ešte raz. Netrafil.

*

Keď sa mu vlčie čeľuste opäť zabodli do tela, zmučene zreval. Cítil, ako sa z neho pomaly vytráca sila. Nechápal, prečo vlka vlastne napadol. Mohol utiecť, no on sa vrátil a vrazil mu čepeľ do krku. Zbraň v jeho ruke sa mu odrazu zdala akási cudzia. Započul hluk od chrbta, nevládal sa však otočiť. Oprel sa ramenom o zlomené koleso voza a pomaly sa oddával smrti. Rukávy mal úplne premočené od krvi a na snehu mu mrzol zadok, ale bolo mu to jedno. Okolo neho sa prehnala divo revúca banda zajatcov, mávali palicami a hádzali do zvierat kamene a snehové gule. Vyzeralo to márne, no napokon sa vlky stiahli a rezkým krokom sa vrátili späť do chvojiny. Keď ich bielo svietiace končeky chvostov zmizli v kríkoch, Irabel omdlel.

*

“Mal si šťastie, že si prežil,” zahučalo v Irabelovej dobitej lebke. “Ako sa cítiš?” Chvíľu trvalo kým k sebe prišiel, bolesť v hlave bola neutíchajúca a ozývala sa po každom prudšom nádychu. Bolo to, akoby mu niekto zabodával do hlavy kutáč vytiahnutý priamo z kováčovho stolca. Zažmurkal do ostrého ranného slnka a pretrel si tvár. Po krvi nebolo ani pamiatky, až na pár odrenín a previazaný bok bol v poriadku. Zranenú ruku mal nahrubo obviazanú kusom rukávu, krvavá mapa pod ním už bola dávno suchá, mravce a potkany ju poctivo vylízali.

“Som v poriadku a ďakujem za pomoc. Koľko som bol mimo?” načiahol sa a podal starcovi ruku.

“Pár hodín, pred chvíľou sa rozvidnilo. Vlky až do rána sliedili okolo tábora a odťahovali mŕtvych. Chvíľu sme si mysleli, že im hodíme aj teba. Ej veru mladý, nevyzeralo to s tebou dobre, ale hlavné je, že žiješ.”

“Ešte raz ďakujem za pomoc. Ako to, že všetci väzni sú voľní? A kde sú kone? Kniežacia ochranka ešte dospáva včerajšie jatky?”

“Tí?! Echech che mladý, tí ušli skôr než vlky. Zobrali si svoje poklady, nasadli do koča a zdrhli,” starec zaodŕhal a odpľul si na zem. Po krátkej odmlke pokračoval. “Ostatné kone zobrali chamtivci z našich radov. Je to hra na rýchlosť, kto je pomalý, zomrie.”

Irabel sa vytiahol na lakte a chrbtom sa oprel o peň. Starec ho odvliekol za hranicu lesa, takže mal dobrý výhľad na tábor pod sebou. Z piatich vozov ostali len dva poškodené, jeden mal nadobro rozdrúzgané predné kolesá a ten druhý chytil oheň, keď sa družinníci snažili odohnať útočiace vlky. Na stráni pod Irabelom ležali porozhadzované telá, bolo ich viac než dosť - ženy, deti, starci aj muži. Hnedý kôň, ktorý patril Jovanovi, bol na krátkom hrubom povraze uviazaný o strom len niekoľko metrov pod pňom, o ktorý sa práve opieral. Ležal na boku a zťažka odfukoval, každým nasatím nozdier sa sklonili polámané stonky rastlín, ležiace pred jeho zohavenou hlavou. Ucho a časť líca boli doslova vyhryznuté, na mäse už hodovali muchy a ovady a privádzali koňa k ešte väčšiemu šialenstvu. Nohy mal zrejme zlomené, inak by sa bol už dávno postavil a odcválal preč.

“Ako k tomu mohlo dôjsť? Veď zbojníci mali zbrane a psy. Vlkov bolo len zopár,” keď sa Irabel pozrel starcovi do tváre, zračili sa v nej obavy.

“Neboli samy. Niekto im velil. A podľa môjho skromného názoru ten niekto chcel, aby sa väzni oslobodili. Ale veriť úsudku starého blázna nemusíš,” poškriabal sa na prešedivenej brade, vytiahol z nej niekoľko halúzok a kamienkov a pokračoval v škrabaní sa. Keď po niekoľkých minútach vstal a pretiahol si chrbát, zdola sa ozval krik.

“Do riti! Našli naše kone!” zreval na Irabela a pomáhajúc si palicou sa vydriapal na hrebeň nízkeho kopca. “Na čo čakáš?!”

Dvaja väzni už boli v polovici kopca, keď sa Irabelovi konečne podarilo vyštverať na kamennú stŕž. Kamene obrastené machom sa mu šmýkali pod nohami a musel sa do skaly zarývať nechtami, bo v údoch mal pramálo sily. Chlapi sa nebezpečne približovali, vyšší z nich zvieral v ruke zlomenú násadu oštepu, ten druhý sa oháňal povrazom. Raz-dvakrát-trikrát ním zatočil a pustil jeden koniec. Spráchnivený povraz zavíril vzduchom a dopadol Irabelovi priamo na hlavu. Chcel ho striasť, ale prenasledovateľ rázne potiahol a slučka sa mu ovinula okolo krku. Lano sa zarezávalo stále hlbšie, no on odmietal skalu pustiť. Prstami sa zachytil kusu kameňa a nohami sa snažil nájsť oporný bod. Vetrom ošľahaná skala sa mu drolila pod prstami a on mal dosť čo robiť, aby udržal rovnováhu a nespadol.

“Poď chlapče!” započul nad sebou starcov hlas.

Ledva stihol vtiahnuť hlavu medzi plecia, keď sa ani nie pár centimetrov ponad ňu zosypal prúd kameňov. Ostré úlomky zasypali pod skalou stojacich prenasledovateľov.

“Poď mladý, daj mi ruku, to zvládneš,” naliehal starec a nebezpečne sa naklonil cez okraj, aby mu podal ruku. Irabel sa jej vďačne chopil a vyštveral na útes. Vietor sa prepletal pomedzi tenké, na jednu stranu naklonené brezy a borovice a rozvieval sýtočervené ihličie po oblohe. Útes bol vysoký asi ako menší strom, napriek tomu stačila kamenná lavína na to, aby jeden z útočníkov zomrel.

“Dobrá práca starký. Znovu si mi zachránil život.”

“To nestojí za reč, keď som bol v tvojom veku…ale nič, kašlime na to. Rýchlo sa pozviechaj, tí bastardi sa čoskoro vrátia a bude ich viac.

“Nevravel si, že všetky kone sú preč?”

“Ech áno, najprv som nevedel, či sa ti dá veriť a bál som sa, že ich ukradneš a ujdeš.”

“Ako sa ti podarilo ich skryť?”

“To ešte včera, zazrel som, ako zbojníci odvliekli zopár koní hore stráňou. Pravdepodobne na nich chceli ešte dnes pricválať do kráľovského mesta, ale majú krátku pamäť,” poškriabal sa na hlave a neveriacky ňou pokrútil. "Jednoducho na ne zabudli.”

Irabel sa zasmial a stiahol si z krku zodratý povraz. “Tak ma k ním teda zaveď.”

Kone našli na tom istom mieste, kde ich starec videl naposledy. Grošák a vraník stáli bokom od ostatných, hrivu mali krásne vyčesanú, až sa v nej jagali lúče poludňajšieho slnka. Každý z nich mal na ľavom stehne vypálený kráľovský znak. “Fíha, kráľovské. To by bolo, priviezť sa na ňom do mesta,” povedal Irabel a obrátil pohľad ku svojmu spoločníkovi.

“To by som ti neradil, Popradské a Nitrianske kniežatá vedia o všetkom, čo sa v ich kraji udeje a ver tomu alebo nie, kráľovské kone by neostali bez povšimnutia.

“Aha, aj tak sa mi moc nepáčili,” dodal s predstieranou ľahostajnosťou a pokračoval v obzeraní koní, “na moje pomery sú moc tučné. Trochu elegancie, grácie. Niečo tomu chýba…”

“Ale, tak chlapec je z kráľovského dvora,” zapriadol starec vlezlým hlasom, naklonil hlavu a párkrát rýchlo žmurkol. “Vaša jasnosť.”

“Nebuď smiešny. Tam, odkiaľ pochádzam, sú Slovania dobrí len na domáce práce, vojenskú službu a otroctvo. Vôbec nevieš čo som si prežil a faktom je, že tieto kone sú skrátka na moje pomery tučné, nič viac.”

“Skadiaľ si vlastne hovoril, že si?”

“Nehovoril som.”

Zvyšné štyri kone boli v horšom stave. Ak si chceli vybrať, nesmeli strácať príliš mnoho času, pretože hluk blížiacej sa skupiny väzňov sa už ozýval celou dolinou.

“Vezmi toho hnedého, ja si beriem hrdziaka a môžeme vyraziť.” Hrdziak sa starému mužovi vyhýbal, takže nemohol poriadne dočiahnuť na uzdu.

“Zober si radšej toho môjho, ja sa postarám a toto vzpurné zviera,” zakričal naň Irabel, zoskočil zo svojho poslušného hnedáka a zdrapil hrdzavého koňa za uzdu tesne pri zuboch, takže mohol dokonale vidieť, aké sú zažltnuté a zahnuté. Pri predstave, že by ho hryzol do ramena, mu po chrbte prebehli zimomriavky. Keď sa prenasledovatelia konečne dostali až pod útes a uvideli, čo zostalo z ich priateľa, zrevali ako šialené zveri.

“Si si istý, že sa ten útes nedá nijako obísť? Nerád by som sa stretol s tou bandou na tejto úzkej skalnej rímse.” Pod hrdziakovými nohami šuchotalo lístie a ihličie, no po niekoľkých krokoch tiché šuchotanie vystriedalo klopkanie na skalnej stene. Prach a suť sa sypala na besnejúci dav, ktorý sa rojil okolo mŕtveho zajatca.

Starec sa pohyboval rýchlejšie a úzku rímsu mal čoskoro za chrbtom. “Na zákrute pod lesom sa rozdelíme. Neviem kam máš namierené, ale boh nech ťa chráni.”

“Ten váš boh ani nevie, kto som,” povedal so smútkom v očiach Irabel a tľapnutím po zadku koňa posúril k rýchlejšiemu kroku. Prešli ešte niekoľko metrov, a keď za nimi hluk nadobro utíchol, spomalili a zastali pod zlomenou borovicou, ktorá ohraničovala miesto križovatky.

“Ak ma zastihnú smerom na západ, pokúsim sa ich zdržať. Za tebou nepôjdu, iba blázon by sa zberal inou cestou než tou, ktorou idem ja. Tieto hory nie sú bezpečné, prišli temné časy. Neviem odkiaľ si, ale dávaj si pozor. Nezastavuj sa a bež rovno do mesta; ak si nevinný, dajú ti milosť.” Starec mal pri slovách kamenný výraz, kŕčovito zvieral ohlávku svojho koňa a vždy keď sa zviera striaslo strachom, pohladil ho po šiji. “Vidíš, aj on cíti, že niečo nie je v poriadku.”

“Ďakujem za spoločnosť a pomoc, možno sa ešte niekedy uvidíme.” Irabel úctivo sklonil hlavu a s týmito slovami otočil svojho koňa smerom na juh.

Tápanie v tme

Do miestnosti vošli ďalší muži. Nevidel koľko ich bolo, hlavu mal napevno priviazanú o železnú vidlicu, ktorá sa mu zabodávala do brady a hrude. Zakaždým, keď sa pokúsil otočiť hlavu, alebo si pospať, mučiaci nástroj sa mu zaryl do mäsa. Odkedy ho privliekli, dali mu piť iba čistú vodu a na jedenie dostal raz denne suchý chlieb. Chlapi sa rozostavili okolo neho a ubezpečili svojho šéfa, že je všetko v poriadku. Kat vošiel dnu po špičkách ako mačka, pripravený uskočiť pred prvým náznakom nebezpečenstva.

Samozrejme, žiadne mu nehrozilo.

Mučiareň bola malá a okrem zopár nástrojov a lavíc prázdna. Už na prvý pohľad bolo jasné, že tento muž nebol len nejaký nafúknutý usmrkanec, ktorý si potreboval vybiť zlosť na iných. Bral svoje remeslo vážne a Diklag svoju hlúpu prosbu o milosť radšej rýchlo prehltol.

“Hmmmm…zaujímavé..” zapriadol kat ako mačka pohrávajúca sa s bezbrannou myšou. Funkcia kata bola v meste veľmi cenená a medzi prostým ľudom sa hovorili príbehy o katoch zabijakoch, vyvolávačoch démonov či samotných synoch pekla. Branivoj Stradanský, prezývaný Bezhlavý jazdec, preferoval označenie kat chirurg. “Je zvláštne, ako dlho ľudia vydržia zatĺkať zo strachu pred pravdou. Alebo trestom?”

Diklagovi z prednesu naskočila husia koža a naprázdno prehltol, takže sa mu hrot vidlice opäť zaboril do rozdrásaného krku. Kat dobre vedel, že väzeň mu nemôže odpovedať, ale napriek tomu mu pokladal ďalšie a ďalšie otázky: “Pýtam sa ťa naposledy, súhlasíš s ponukou? Splníš úlohu a my necháme tvoju rodinu na pokoji. Jednoduché, nie?” Chvíľu počkal na Diklagovu odpoveď. “Nepočujem ťa. Hovor hlasnejšie!”

Diklag čosi nezrozumiteľné zachrchlal a vypľul krvavú slinu. Za takúto drzosť dostal okamžite niekoľko kopancov od katových pätolízačov. Branivoj rozkázal mužom, aby na smrť vyčerpaného väzňa odviazali z dereša. Neschopný stáť na vlastných nohách sa zvalil na zem, kde ho hneď čakala ďalšia spŕška kopancov a buchnátov. Keď ho konečne vytiahli na roztrasené nohy, kat ho zdrapil za límec a pritiahol si ho bližšie. Aróma jeho adrenalínom presiaknutého tela bola ešte nepríjemnejšia ako jeho chladný dotyk. Mal pocit, že sa ho svojimi kostnatými hnátami dotýka smrť.

“Diklag Schlaeoph Dgan Rovero, máš na splnenie úlohy času, koľko len budeš chcieť. Nepokúšaj sa z toho vyvliecť ani varovať rodinu, v opačnom prípade sa budeš pozerať, ako im vlastnoručne lámem väzy,” zasmial sa a vo svetle lucerny sa blysli jeho oči, svetlé ako oči nočného predátora. Keď kat a jeho spoločníci konečne zanechali Diklaga osamote, nahlas sa rozplakal.

*

Pod vodopádom sa v malej kotline leskla priezračná hladina jazierka. Vody v ňom nebolo vyše členkov, ale stačilo to na zahnanie najväčšieho smädu. Hladina jazierka bola ako brána do iného sveta, dokonale zrkadlila okolitú panenskú prírodu, vysoké smreky vedno sa prepletajúce so zakrpatenými bukmi, ktoré vrhali cez tenké lístky zelené tiene. Celé zátišie malo teda akýsi tajomný nádych a Irabel mal konečne pocit dostatočného bezpečia, aby mohol pokojne zložiť hlavu do napadaného lístia. Krupaje chladnej vody odviate od burácajúceho vodopádu mu vlhčili pery a vlasy.

“Tak čo, Dargan, spokojný?” usmial sa na svojho koňa, ktorý radostne pohadzoval hlavou. Od ich úteku spod Tvrdošína už ubehol jeden celý deň a zatiaľ to vyzeralo, že sa ich prenasledovatelia rozhodli ísť inou cestou.

*

Irabel počul mnoho o kráse karpatských hôr, no zatiaľ sa mu medzi spletitými konármi mŕtvych stromov žiadna neukázala. Hora bola mĺkva a temná. Keď sa raz za čas ozvalo pípnutie nejakého tvora alebo vtáka, nasledovalo kamenné ticho, akoby si dotyčný spytoval svedomie za hlúpy prejav odvahy. Nebolo to priateľské územie a na Irabela začali doliehať prvé zlé myšlienky. Dostanem sa odtiaľto vôbec? Nezišiel som už dávno z cesty? Slabý vánok odhŕňal listy z cesty priamo pod Darganovými kopytami. Medzi stromami sa po západe slnka začali ozývať podivné zvuky. Okrem škriekania havranov a pišťania vydesených myší, ktoré prenasledovali hladné sovy, sa cez horu niesol ešte jeden zvláštny zvuk. Pripomínal hru na píšťalu.

“Pozri Dargan, ak sa prestaneš pätiť, možno konečne dôjdeme do cieľa,” zahromžil Irabel a popchol koňa do slabín. Vyčerpané zviera chvíľu strečkovalo, no napokon sa podriadilo vôli svojho pána. Ďalej pokračovali v tichosti, dlhé konáre driapali koňa a jeho jazdca po chrbte a bokoch, akoby ich chceli navždy uväzniť v spleti lesných cestičiek. Po chvíli jazdy odbočili z cesty a pokračovali smerom, odkiaľ sa ozývalo hvízdanie. Hneď za druhou zákrutou sa im naskytol pohľad na malú chalúpku, učupenú v tieni lesa. Strechu mala značne polámanú a prehnutú, čo sa na nej hromadili popadané konáre, ihličie a šišky. Irabel zoskočil z koňa a odviedol ho k chalupe po svojich, kráčal potichu ako šelma, ktorá cíti nebezpečenstvo. Krajina vôkol bola tichá a tma nepreniknuteľná, div že nevrazil do spiacich oviec. Ležali na zemi, pohádzané jedna cez druhú, jazyky vyvalené a oči vytreštené. Na chrbte mali uhlím nakreslené preškrtnuté kruhy. Irabel prehltol obavy a pokračoval aj s Darganom k dverám nevľúdneho domca. Už už sa chystal zaklopať, keď v tom sa dvere samy otvorili a natiahnutú ruku mu stisol hrčovitý pazúr. V okamihu uskočil a plecom vrazil do konského krku. Zviera poplašene zadupotalo a odbehlo na pár metrov.

“Ty si kto?” opýtal sa muž stojaci vo dverách chyže. Podľa svalnatých rúk a pevného držania tela musel byť mladý, možno stredného veku, avšak jeho slnkom popraskaná a zvráskavená tvár mu kradla najlepšie roky života. Ako sa neskôr ukázalo, nebol to pazúr, ale vyrezávaná palica, zakončená hákom na podberanie mäsa.

“Pýtam sa naposledy, čo si zač?” povedal pomedzi zuby a od pása vytiahol krátky nôž. Čepeľ sa nebezpečne zaleskla v mesačnom svite.

“Neprišiel som robiť problémy,” vyjachtal zo seba Irabel a s rukami pred telom sa pomaly postavil.

“Kto sa o takomto čase túla po horách?”

“Stratil som sa, nijako neviem nájsť cestu do mesta. Potrebujem sa ta dostať čo najskôr, prv než ma prikvačí hlad a clivosť.”

“Chápem. Kam máš namierené?”

“Potrebujem sa dostať na územie Vojetkovcov,” povedal Irabel už trochu nervóznejšie a pohľadom pokynul pastierovi, aby odložil nôž.

“”Už na ňom si, ty blázon. Zober si radšej svojich päť nešťastí a vypadni.”

“A kde nájdem mesto?”

Pastier prekročil prah a vtiahol Irabela dovnútra. Rozhliadol sa po stráni, či ich nikto nesledoval, a potom zabuchol dvere. V kúte chyže sa mihal plamienok sviece, všetko ostatné bolo ponorené do tmy.

“Tu,” ukázal prstom na hlinenú podlahu, “zajtra ti poviem viac.”

Irabel neprotestoval, beztak ho už bolel chrbát od toľkého nadskakovania na konskom zadku. Takmer by bol zabudol. “Na lúke som nechal koňa, smiem ho priviesť dovnútra? Nepredpokladám, že tu máš nejakú stajňu.”

“Koňom sa netráp, nič sa mu nestane. Pokiaľ sa bude držať v blízkosti domu, dohliadnem naň. Ráno ho opatrím. Až odtiaľto cítim, že to zviera zožiera nejaká pliaga. Neporanil sa niekde?”

“A-asi áno,” zajachtal Irabel. “Pri prechode cez kotlinu sa mu pod nohy zamotal tŕnitý ker, zrejme to bude zápal. Naozaj ho opatríš?”

Prikývol.

Napätie v chalupe sa pomaly rozpúšťalo, ako keď kocka ľadu spadne do vriacej vody. Pri svetle sviece nevyzeral jeho hostiteľ až tak desivo. Pod hustým obočím sa leskli jantárové oči, potiahnuté kalom a špinou z nedostatočnej hygieny. Muž smrdel rovnako ako celá chalupa a jej okolie, všade boli cítiť ovčie výkaly a aj ten jeden stolec a drevená stolička, ktoré vypĺňali takmer polovicu chalupy, boli nasiaknuté skysnutým ovčím mliekom.

“Zajtra sa na to pozriem,” povedal po dlhšej odmlke, utrel si po brade stekajúci cmar a vyšiel von z chalupy. “Ty sa zatiaľ vyspi!” zakričal a dal sa do kálania dreva. Takto v noci kálať drevo? Irabel nikdy žiadneho pastiera oviec nevidel a už teraz sa mu tá práca prestávala páčiť.

*

Sotva sa stihlo slnko vyhupnúť nad obzor, zobudil ho rázny kopanec do krížov. “Vstávaj, ty čudák, máš tu odvoz.”

“Odvoz?” Irabel bol razom na nohách, ani si nestihol všimnúť, že ho na zemi čakal pohár mlieka.

“Cez les ide Báťova družina, smerujú do mesta. Ak sa im zavesíš za päty, privedú ťa až k nemu.”

“Kniežacia hliadka?” spýtal sa Irabel podozrievavo a pohľadom prečesával tiene v lese.

“No…dajme tomu. Je to zberba, len čo je pravda. Ale ctia zákon a patria k vojsku, takže by ti nemali ublížiť. Tak či tak sa im neukazuj na oči,” dokončil pastier a postrčil hosťa za chalupu, aby sa vyhli kope povraždených oviec, ležiacich pred ňou. Tam na nich čakal Dargan, jeho medená srsť sa kúpala v slnečných lúčoch ako kus kovu.

“Opatril som ho, rany na nohách má vyčistené a zašité. Poďakuješ neskôr, teraz choď. Dávaj si pozor..vieš…” na chvíľu sa odmlčal “Tatry sú teraz nebezpečné. Všade sa to tu hemží morami, svetlonosmi a inou háveďou. Hlavne nezíď z cesty, na to musíš myslieť.”

Irabel ledva stihol vsunúť nohy do strmeňov, keď pastier žrebca plesol po zadku a ten vyštartoval, akoby mu horelo za pätami. Tesne pri lese, tam, kde sa vysoká tráva a kríky zmenili na suchú, udupanú cestičku posiatu ihličím, kôň zastal. Z teraz už v diaľke sa strácajúcej chalupy stúpal stĺp dymu čierny ako smola. Na pastvine sa ozývalo bečanie oviec.

*

Za posledným jazdcom sa Irabel pomaly rozhodol naviesť koňa na cestičku. Mužov bol prinajmenšom tucet, boli vyzbrojení oštepmi, mečmi, mlatmi a kyjakmi a ich brnenie, kedysi žiarivé, bolo dobité a doškriabané, akoby sa práve vrátili z ťažkej bitky. Neniesli žiadne zásoby a putovali rýchlym tempom, preto mal Irabel čoskoro krásny výhľad na otvorené priestranstvo južných lúk. Čo ako sa mu páčila príroda v jeho domovine, s týmto sa to nemohlo rovnať. Ostré štíty hôr chovali vo svojom náručí hniezda orlov, ktoré odlietali a prilietali, aby nasýtili svoje mláďatá. Celá táto scenéria sa skvela na temne pulzujúcom pozadí oblohy, ktorá nabrala až nezdravo fialkovú farbu. Majestátne štíty stáli vo vetre bez pohybu, to len stromy na nich sa divo kmásali zo strany na stranu, keď im Stribog dúchal do tvárí. Blížila sa búrka a nikto nechcel stráviť blýskavicu v lese. Za celý deň mala hliadka iba pár minút odpočinku, aj to len na pitie a močenie. Irabel sa im držal po celý ten čas za chrbtom, sledoval ich z úkrytu a oddychoval len toľko, koľko oni. Dobre si pamätal na slová pastiera a starca z Tvrdošínu a ich hrozby nebral na ľahkú váhu. Tunajšie lesy boli naozaj zvláštne. Pri pohľade z diaľky prekypovali životom, no keď sa človek nachádzal v ich objatí, začal sa dusiť.

Pochod pokračoval bez nejakých väčších problémov a jazda na chvoste s Irabelom čoskoro vycválala na dažďom zmáčanú príjazdovú cestu. Hlina zmiešaná s vodou sa menila na husté bahno a kone ním boli oblepené až po bruchá.

Rozložité kamenné opevnenie sa tiesnilo medzi dvomi bralami, pričom sprava ho od lesa ohraničovala široká rieka. Koryto oblizovalo hradby až do polovice, machom a vodnými rastlinami zazelenená špina sa však držala ešte vyššie, čo svedčilo o vysokom počte zrážok v tejto oblasti. Padací most, na aké bol Irabel zvyknutý, chýbal. Namiesto neho sa cez najužšiu a najplytšiu časť rieky ťahalo zopár pozväzovaných valov nasiaknutej slamy a na ne prikuté dosky. Prehnitosť dosiek sa dala uhádnuť podľa vŕzgania a pukania, keď jazda vkročila na provizórny most. Ženy a deti si prichádzajúcich jazdcov nevšímali a pokračovali vo svojej činnosti. Práčky mali obsadenú časť rieky pod úvalom, kde nadhadzovali špinavé oblečenie a ručne ho umývali. Boli odeté v prostých halenách, ktoré im splývali po bokoch a koncami sa močili vo vode. Pestrofarebné pokrývky hlavy im držali vlasy pospolu a keď sa nejaký nezbedný pramienok rozhodol opustiť teplo pod čepcom, žena ho násilím vtlačila späť. Jazda vklusala na opačnú stranu rieky, kde sa im pred očami vztýčili naostrené hroty palisády. Mesto muselo zažívať krušné časy, pretože palisáda bola vskutku úctyhodná. Ani jeden kúsok nebol ponechaný náhode a bodliaky a zlomené oštepy či meče boli pozapichované i v zemi.

“Vyzerá to, že nie sme vítaní,” oboril sa do hliadkyvedúceho vojak na čele družiny. Sivý tátoš sa mu pätil pod zadkom a pohľadom blúdil po kobylách pri rieke. Dve z nich jeho pohľad opätovali, no tretia sa naďalej venovala žriebäťu tmoliacemu sa jej pri nohách.

“Sme hliadka z Vysokých Tatier, striehli sme na zbojníkov a lovili pašerákov, čo prevážajú otrokov cez hranice. Ak mi neveríš, spýtaj sa na meno Garadol u kniežaťa.”

Do rozhovoru sa zamiešal tretí muž, ktorý sa práve zjavil na palisáde a súdiac z odozvy na jeho slová musel byť vysoko postavený: “Otvorte tie brány, do čerta, mám dôležitejšie veci na práci.”

V jeho hlase nezaznela ani štipka agresie či vyhrážky, napriek tomu ho hliadkyvedúcy a jeho poskokovia bez reptania poslúchli. Staré hrdzavé rámy sa od seba so stonaním odtrhli a z trámov sa zosypal prach. Brána bola po celom obvode okutá železnými sponami. Vekmi pokrivené ostne vrhali v blížiacom sa súmraku hrozivé tiene. Obloha sa od západu zaťahovala, až sa slnko stratilo za fialovými oblakmi. V diaľke sa na tmavom podklade roztekali biele žily búrkových bohov.

Irabel sa nenápadne zaradil za jazdcov a husté čierne vlasy si spustil do tváre. Ak mal niekedy pocit, že niekde nie je vítaný, bolo to teraz. Mesto sa krčilo na stráni veľkej hory, večne ukryté pred zrakom slnka. Nízke okrúhle domy boli učupené jeden vedľa druhého, v oknách sa svietilo a z komínov stúpal dym. Až teraz si uvedomil, ako moc je hladný. Vôňa pečeného prasaťa mu v žalúdku prebudila driemajúcich muzikantov a tí sa hneď dali do vyhrávania. Ak čo najskôr nenájde nejakú krčmu alebo pohostinstvo, naskutku zje vlastného koňa. Dargan sa zachvel a zastrihal ušami, akoby pánove myšlienky prečítal. Psy doposiaľ sediace pri mäsiarskom stole sa pozviechali na roztrasené nohy a s brechotom sa pustili privítať nových návštevníkov. Žrebec sa vzopäl na zadné a prednými nohami zatancoval vo vzduchu.

“Heeej! Upokoj sa. Upokoj sa..” snažil sa mu Irabel s chladnou hlavou dohovoriť, no kôň bol zo psov príliš vyplašený. Pri ďalšom zaspätkovaní sa Irabel neudržal a spadol na chodník. Kamenné dlaždice mu vyrazili vzduch z pľúc. Na krátky výkrik sa psy utíšili, no potom sa znovu pustili do terorizovania vydeseného koňa.

“Necháte ho, vy marhy!” zakričal mäsiar a pohrozil psom zdvihnutým sekáčom na mäso. “Practe sa od neho.”

Pomohol Irabelovi na nohy a kameňom trafil najtrúfalejšieho psa. Zviera sa s bolestným skučaním rozbehlo preč.

“Nič sa ti nestalo? Tie potvory vedia narobiť problémy.”

“N-nie, teda áno. Skrátka, som živý. Ďakujem,” z úderu sa Irabelovi točila hlava, ale pred cudzincom nechcel dať najavo žiadnu slabosť.

“Ty nebudeš odtiaľto, však?” spýtal sa mäsiar a naďalej sa venoval porcovaniu mäsa, len raz za čas hodil očkom po psoch, ktoré sa celé uslintané plazili okolo stola.

“Potrebujem kontakty. Kde tu natrafím na nejaký hostinec?”

“Drž sa hlavnej ulice, na námestí odboč vľavo, okolo obchodu s dámskym oblečením, a potom sa drž cestičky so zelenými dlaždicami. Ale varujem ťa, je to diera.”

“Presne to potrebujem.”

*

Cesta k hostincu vyzerala presne tak, ako si ju Irabel v prvom momente predstavil. S Darganom na oprátke sa pustil po hlavnej ulici, míňal stánky so zeleninou, krajčírskymi výrobkami, vázami a hrnčiarskymi výrobkami a žobravými rehoľami. Hlavná ulica sa ani zďaleka nepodobala uliciam v Cifune a Ktesifóne. Pri stenách sa váľali odpadky, odrezky zo zabitých zvierat a nechýbali ani opilci. Hladné psy sa trhali o najväčšie kusy mäsa, tie menej vyberavé sa uspokojili s vylizovaním moču. Všade sa ozýval krik, ženy sa jedna cez druhú tlačili ku stánkom s oblečením a div že sa nepobili, keď sa nejakej podarilo uchmatnúť lepší kúsok pre seba. Ženy sa od seba nelíšili, moc dobre si spomínal na ich hádky v Drahmane, kde sa narodil a vyrastal. Pri spomienke na Drahman mu padol kameň do žalúdka.

Bolo to už osem rokov, čo ju ten pomstychtivý vrah zmrzačil. Prisahal mu, že ho nájde a spraví mu presne to, čo on jeho milovanej. Zo zamyslenia ho vytrhol vysoký ženský hlas: “…krátko chovaná, neštopaná. Vidíte to bielučké perie?”

Irabel sa bez slova prešmykol okolo predavačky, ktorá sa aj naďalej snažila presvedčiť ho ku kúpe husy, ktorú držala v rukách. Až na námestí zo seba striasol nepríjemný zápach, ktorý ju obklopoval. Ďalej pokračoval tak, ako mu mäsiar poradil. Chodník sa mierne zvažoval nadol a končil sa strmým schodiskom. Sem hluk z trhoviska nedoľahol a Irabel si tak mohol v pokoji utriediť myšlienky. Áno. Zelené dlaždice. Mal sa držať cesty so zelenými dlaždicami. Ale tu žiadne zelené dlaždice neboli. Vysoké domy po krajoch uzučkej cestičky sa k sebe nebadane nakláňali, akoby si šepkali o neznámom mužovi stojacom v ich tieni.

Zvuk rozbitého pohára. Potom ďalší a ešte jeden. Niečo sa vylialo na zem, sprevádzané dávivým zvukom. Hlasy sa blížili z vedľajšieho chodníka, v ktorom panovala takmer úplná tma. Irabel sa vybral za hlasmi a pri chôdzi pozorne vyberal stabilné kamene, aby sa neprezradil. Za rohom tmavej uličky uvidel troch mužov, teda skôr to, čo z nich zostalo. Jeden ležal celý zababraný od zvratkov medzi rozbitými fľašami a rukou si zotieral zbytky jedla z brady a fúzov. Vysoký muž so širokými ramenami sa opieral o stenu niekoľko krokov za svojím priateľom. Na líci a pod okom mal podliatiny, z rozbitých úst vypľúval chuchvalce krvi. Skôr než stihol Irabel vytiahnuť nôž, tretí z nich sa bezvládne zložil na zem, popritom stihol prekliať matky a deti oboch svojich kumpánov. Alkohol v krvi spôsobil, že si ani nevšimli, ako sa im cudzinec prešmykol popod nos.

*

“Aha, pozri na toho chruňa, ako si tam obhrýza nechtiská. Radšej sa sem ani nekukne, len aby nááááhodou nemusel kúpiť jedno či dve,” zaškrípal Tegord zubami o odpľul si na zem.

Sviboj Krásavec sa bezstarostne oprel o stoličku a vyložil si špinavé nohy na stôl. Svoju prezývku nedostal práve kvôli peknému vzhľadu, skôr naopak, Sviboj Krásavec bol odporný chlap. Na pravej nohe mu chýbali dva prsty, preto sa pri chôdzi smiešne potácal a tvár mal posiatu vyrážkami a hnisavými chrastami. Raz za čas si jednu odlupol a zjedol. Tegord mal s hlúpym kamarátom takmer bezhraničnú trpezlivosť, toleroval jeho hlúpe poznámky, nevyberané spôsoby a zápach. Na druhú stranu ani on sám nebol neviniatko. Už v mladom veku ho vyhodili z remesla a odvtedy sa pretĺkal životom tak ako vedel.

“Ak s tým hneď neprestaneš, zderiem ťa z kože. Neviem, jak to robíš, že sa z toho nepogrcáš,” zagánil na Sviboja a sprostým gestom oznámkoval jeho ignoranciu. Sviboj si jeho poznámky a buchnáty naďalej nevšímal.

Naraz Tegord zdvihol hlavu a zavetril: “Počkaj, drž hubu, niečo cítim.”

“Veď ja nič..”

“Mlč!”

Výškový rozdiel medzi Svibojom a Tegordom bol viac než zrejmý, no Sviboj mal dosť skúseností aby vedel, kedy má nechať goblina na pokoji.

“Keď dokončíš oné, toto..no..” Sviboj si doprial krátku prestávku, aby našiel správne slová, “keď skončíš sondovanie miestnosti, daj mi vedieť.”

“Už som skončil. Máme návštevu, ale nie odtiaľto.

“Cudzoodenec?”

“Áno, cudzinec.”

*

Ešte sedem špinavých pohárov delilo Radiva od návratu k milovanej priateľke. Kalia mala tie najdokonalejšie krivky v meste, úžasne hodvábne vlasy a zmyselný pohľad. Radiv ešte nemal tú príležitosť požiadať ju o ruku, no plánoval to spraviť, keď bude mať dostatok peňazí na to, aby ju zabezpečil. A jediná cesta, akou to mohol dosiahnuť, bolo umývanie špinavých krígľov od piva. V hostinci bolo zatiaľ mŕtvo, ľudia sa začali obvykle schádzať až okolo deviatej večera. Všetky stoly okrem piatich boli prázdne. Hlavotĺk a jeho kamarát sedeli, ako vždy, v opačnom rohu miestnosti ako Chriag. Ich rečiam nevenoval žiadnu pozornosť a sústredil sa len na umývanie pohárov a utieranie stolov. Hostinec s nocľahárňou U šťastného Víta sa netešil dobrej povesti, ale bolo v záujme zamestnancov udržovať ho aspoň v ako takej čistote. Už teraz ho navštevovali len pochybné existencie, tuláci a vydierači, ktorí si tu dohadovali svoje špinavé kšefty. Radiv sa do toho nikdy nemiešal, nemal zapotreby schytať pár výchovných. A čo by len to. Ak by ho majiteľ vyhodil, mohol by sa s Kaliou rozlúčiť.

Niekto rozrazil dvere. Už už sa chcel Radiv do nevychovaného zákazníka pustiť, ale zrazu sa zarazil. Muž vôbec nevyzeral, že by mal chuť na krčmové naťahovačky a nôž za opaskom mal poriadne nabrúsený. Ani slabé svetlo dohasínajúcej sviece nedokázalo preniknúť tmou haliacou jeho tvár.

“Sadnete si?” skúsil Radiv so všetkou slušnosťou, ktorú v sebe pozbieral a ukázal cudzincovi na prázdny stôl pri krbe.

“Nezdržím sa.”

Neznámy si niekoľko krát prezrel celý hostinec, ako keby niekoho hľadal. Jeho pozornosť upútal Chriag, ktorý sa chúlil v kúte a podľa hlasného chrápania zrejme spal. Dlháň s čiernou hrivou padajúcou do očí si sadol rovno oproti nemu a ticho čakal. Napätie sa dalo krájať. Dokonca aj hlavotĺk a škret pozorne načúvali, o čom sa budú tí dvaja rozprávať. V hostinci U šťastného Víta mali aj steny uši.

*

“Už môžeš hovoriť,” prehovoril navonok spiaci goblin a otočil sa na svojho hosťa. “Sme tu sami.”

“Ako to myslíš? Pri vedľajšom stole sú predsa hostia.”

“Sú, ale nič nepočujú. Chceš mi snáď povedať, že ty si tú vlnu magickej energie necítil? Bola slabá, ale predsa…”

“Necítil som nič zvláštne.”

“Hmmm…zaujímavé. Väčšina smrteľníkov cíti každý poryv mágie, jedine, že by si nebol tak celkom človek.” Zhrbený goblin sa škriabal na jedlom zamastenej brade. Bol o trochu väčší než goblin sediaci vedľa podivína so zapáchajúcimi nohami a v každom uchu mal veľkú náušnicu. Predlaktia mu obopínali zvláštne tetovania, vyobrazujúce ružový ker prepletajúci sa s hadím telom.

“Hľadal som niekoho, kto sa v tomto meste vyzná. A kto v tom môže byť lepší ako zlodej,” vrátil sa Irabel k téme a oprel sa lakťami o stôl, takže sa goblinovi pozeral priamo do jeho štrbinových očí.

Chriag sa nahrbil a rozzúrene zavrčal: “Neurážaj ma, ty špinavý vedmák! Buď so mnou chceš uzavrieť obchod, alebo sa prac! Vo vraždách ani vydieračstve už nefičím, vyhodili ma z kolotoča.”

“Nič také som ani nežiadal.”

“Tak vrav, čo chceš. Ale nebude to zadarmo.”

“To je mi jasné, ale peniaze dostaneš až potom,” Irabel začínal byť naozaj trochu nervózny. Okolostojaci ľudia natŕčali uši, doslova sa im snažili odčítať z pier.

Z vydýchaného vzduchu mu vyschlo v hrdle, musel si nasliniť jazyk, aby mohol dopovedať, prečo vlastne prišiel. “Chcem, aby si ma dostal k vzdelancovi.”

“Čo si načisto zošalel?!” chytal sa Chriag za hlavu a od prekvapenia vytriešťal na cudzinca oči, “hádam si nemyslíš, že ťa prepašujem do pevnosti.”

“Pravdu povediac, dúfal som v to. Ale ak máš naložené v nohaviciach, môžem požiadať o pomoc u vedľajšieho stola.”

Keď Chriag uvidel ohavné ksichty tých dvoch kreténov, roztriasol sa hnevom. “Dobre teda, pomôžem ti. Ale pod jednou podmienkou..”

“Počúvam.”

“Nebudeš mi nadávať do malých zakrslých škretov, polovičníkov ani permoníkov a boh ťa chráni bonznúť ma.”

“Beriem na vedomie. Môžme sa už konečne presunúť z tejto zatuchnutej diery, začína sa mi z toho smradu robiť zle.”

*

Keď Irabel s Chriagom vybehli po strmom schodisku a odviazali Dargana, spustil sa hustý lejak. Vôňa mokrej hliny bola osviežujúca, zvlášť po tom smrade v hostinci.

“Tam sa už nikdy nevrátim,” povedal Irabel vysadajúc na koňa.

Zlostný goblin si stiahol plátenú košelu a prehodil si ju cez hlavu. “Doparoma aj s takýmto počasím.” Keď konečne dobehol čiernovlasého jazdca, spýtal sa: “Vieš ty vôbec, kam ideš? Hradisko je pod kopcami, tvojím smerom je leda tak nevestinec. Nie, že by som ti nedoprial trochu zábavy, ale nemáme na to čas.”

“Tak ma teda veď.”

“Dobre, ale rátaj s tým, že do Báťovho brlohu ma nikto nedostane, ani mešec peňazí. Ten muž je divný. Rasista, alebo také niečo,” pri rozprávaní mu padala premočená košeľa do očí, preto sa neustále podkýnal. “Kurva mať! On začal takých ako som ja loviť. Fakt, bez srandy.”

“Ja sa nesmejem.”

“Ty asi toho moc nenahovoríš, čo? No dobre teda, tak pridajme do kroku. Čert mi ťa bol dlžen.”

Nočné mesto sa kúpalo vo výdatnom daždi, všetky obchody a stánky už boli zavreté a ľudia pozaliezali do domov. Jazdec v pätách s goblinom sa prehnal okolo fontány a veľkým oblúkom obehol prázdne trhovisko. Na severe sa odklonil od hlavnej cesty a popri palisáde sa rozbehol smerom na západ. Jeho spoločník mu sotva stačil, rozrhaná košeľa sa mu plietla pod nohy a fŕkala vôkol seba blato.

“Nezaškodilo by, ak by si ma na chvíľu počkal!” zakričal z plných pľúc a s vyplazeným jazykom sa došuchtal k jazdcovi. “Čo keby sme sa teraz vymenili?”

“Radšej pohni zadkom, nech sme tam čím skôr,” odpovedal mu Irabel a odhrnul si tmavé vlasy z tváre. Kvapky dažďa sa mu na strmom čele zlievali do stužiek a stekali po perách až na vypnutý hrudník. Mal oblečenú jednoduchú zbroj z kravskej kože, ktorá bola od dažďa celá premočená a lepila sa mu na prsia. Bez ďalších slov otočil koňa a popchol ho do klusu. Míňali rozsvietené okná okrajovej štvrte, kde každý druhý dom bol minimálne v treťom štádiu rozkladu. Sklenené tabule boli povybíjané a okenice dokorán roztvorené, takže všetok dážď sa hrnul rovno do skromných príbytkov. Palisáda bola ako mŕtva, strážcovia buď spali, alebo si užívali v hostinci a nechali tak osud svojho mesta v rukách náhody. Ako neuvážené.

*

Pevnosť bola obohnaná kamenným múrom vystavaným z neotesaných balvanov, ílu a hliny. Jednotlivé kamene boli utesnené slamou a machom, kde tu boli na skale škrabance od šípov, oštepov a bohvie čoho ďalšieho.

“Toto miesto mi naháňa husiu kožu. Vôbec by som tu nemal byť.” V Chriagovom hlase sa zračili obavy.

“Ak sa tomu strachu nepostavíš, sme tu zbytočne,” zareagoval Irabel a fľochol pohľadom po svojom spoločníkovi.

“Ja nemám strach, len z toho nemám dobrý pocit. On je fakt šialený. Tuk mu obalil aj rozum, čo sa minule tak napechoval v boji pri Olomouci. Zdrastvoj mu natrhol prdel, tak si to musí na niekom kompenzovať,” zanariekal a navliekol si košeľu na premrznuté telo. Zložil si ju hneď ako zistil, že je mu v nej ešte väčšia zima než keď bol nahý. “Koňa budeš musieť nechať tu, zavadzal by nám.” S týmito slovami sa otočil a preskočil plot v mieste, kde boli kamene rozvalené.

Irabel nasledoval jeho príklad a o chvíľu stáli medzi spiacimi domami hradského mestečka.

“Ďalej sa ti to asi nebude moc páčiť,” zatiahol goblin a ukázal na úval nahrbený vedľa múru, “z opačnej strany je vchod do kanalizácie.”

Irabel si goblina premeral dlhým pohľadom: “Snáď si nemyslíš, že sa budem brodiť v sračkách.”

“Inej cesty niet. Ale neboj sa, nie je to až také hrozné. Moja teta tam žila niekoľko…”

Nenechal ho dohovoriť: “Mne je jedno, kto a ako dlho si tam sušil prdel. Ušetri ma tvojich životných skúseností.”

Goblin sa urazene otočil a vykročil k úvalu, nohami urazene šúchal v rozmočenom bahne a hmkal si jednoduchú pesničku. “Pochopil som to tak, že ideš so mnou,” otočil sa na Irabela a prstom ho posúril, “radšej sa tu moc neukazuj.”

Irabel ho musel voľky nevoľky nasledovať. Zatiaľ čo goblinovi sa v brečke kráčalo dobre a nemusel sa ani zohýbať, Irabel sa musel prikrčiť tak, až ho rukoväť noža bodla do brucha.

“O chvíľu sa tá chodba rozšíri,” upokojoval ho Chriag a bezstarostne si vykračoval, rozkopávajúc kopy blata a kameňov. ”O chvíľu si tvoje oči na tmu zvyknú.”

“Vidím normálne.”

“Aha, hm, zvláštne. No nič, poď za mnou.”

Chodba sa po pár metroch stáčala doľava a rozšírila sa do priestrannejšej miestnosti. Goblin mal pravdu, očividne sa v tejto oblasti dobre vyznal.

“Kadiaľ ďalej?” spýtal si Irabel s pohľadom upretým na tri možné východy.

Chriag sa sústredene obzeral po miestnosti a hľadal nejaké vodítka, ktoré by mu osviežili pamäť. “Nie som si celkom istý. Necháp to zle, ale naposledy som bol tetu pozrieť pred niekoľkými rokmi.”

Irabel sa radšej nevyjadroval. Ak by dal prednosť svojim emóciám, asi by toho špinavého klamára a zlodeja zaškrtil. Zhlboka sa nadýchol a pozrel na goblina. Najprv si myslel, že to ten hlupák iba hrá, aby ho nahneval, ale teraz videl, ako veľmi sa mýlil.

“To snáď nemyslíš vážne. Stojím tu po kolená v hovnách a ty mi povieš, že nevieš kadiaľ ďalej?”

“Technicky vzato to nie sú hovná, skôr cítim moč zmiešaný s blatom a tiež mŕtve krysy.”

“Je mi jedno, čo cítiš.”

Po dlhšej odmlke sa Chriag opäť chopil slova: “Pôjdeme tou napravo, lebo je najbližšie ku hradnej kuchyni. Teda dúfam. Ak mám pravdu, prešmykneme sa cez kuchyňu a dostaneme sa do pevnosti.”

“Tak teda dobre, spolieham sa na tvoj úsudok. Modli sa, aby si mal pravdu,” zavrčal dlháň a odstrčil ho stranou.

Chodba bola už na prvý pohľad priestrannejšia než tá, ktorou sa tlačili najprv. V úzkom priestore sa ozývalo pišťanie myší.

“Je to ešte ďaleko?” obzrel sa Irabel, či ho goblin nasleduje.

“Ani nie, na ďalšej križovatke musíme ísť doprava. To som si istý. No, tak na štyridsať percent,” zahihňal sa a veľkým nosom vdýchol odpornú vôňu výkalov a moču. “Podľa mňa to nie je až také zlé.”

Irabelovi sa pri tej predstave obrátil žalúdok naruby, oprel sa o stenu a nasucho dávil.

“To nič priateľu. Stáva sa,” potľapkal ho goblin po stehne. Spravil by to po ramene, no nedočiahol. Na ďalšej zákrute odbočili tak, ako Chriag rozkázal. Tejto časti kanalizácie sa najhorší smrad našťastie vyhol a dvojica sa tak mohla konečne nadýchnuť.

Irabel šťastlivo premohol dávivý reflex a prerývane dýchal: “Z..z kadiaľ vanie čerstvý vzduch?”

Chriag zvihol hlavu ako lovecký pes a po pár hlbokých nádychoch otočil hlavu smerom do tmy, ktorá sa prelievala na konci chodby: “Myslím, že by sme mali pokračovať. Už sa blížime ku kuchyni. Zacítil som štipľavú vôňu paprikovej polievky. Ako dlho som sa už poriadne nenajedol…”

“Tak teda poďme, mne už sa z tých sračiek dvíha žalúdok.”

“Zase?!”

Irabel Chriagovu otázku odbil mávnutím ruky a potácavým krokom vyrazil do tmy. Rukami sa pridŕžal stien, hlavu vtlačenú medzi pleciami, čierne vlasy v očiach. Dlhá chodba akoby nemala konca, len keď tu odrazu sa goblin zastavil a rukou pokynul svojmu spoločníkovi, aby urobil to isté.

“Sme na mieste,” zastrihal ušami a nastrčil Irabelovi otvorenú dlaň. “Ja som svoju časť dohody splnil, teraz je rad na tebe.”

“Dohodli sme sa, že ma privedieš až do kuchyne, ja tu žiadnu nevidím.”

Malé goblinie očká sa ešte viac zúžili. “Kuchyňa je rovno nad tebou. Vylez po týchto schodoch,” ukázal na provizorné schodisko vytvorené z rozlične veľkých kameňov poukladaných na seba, “a cez tie brečky a pomyje sa prehrab až do kuchyne. Je noc, cesta by mala byť viac menej čistá. Každý večer tú hromadu bordelu niekto odprace.”

Irabel nastrčenú dlaň ignoroval a ešte raz si pozorne prezrel jedlom zababrané schody. “Kde nájdem vzdelanca?”

“Ako to mám, dočerta, vedieť? Ty si prišiel na hotové, tak som myslel, že máš aspoň nejakú predstavu o tom, ako to tu vyzerá.” Po chvíli ticha goblin opäť prehovoril. “Skús knižnicu, no bude asi dobre strážená.”

“Kde je?”

“Asi na poschodí, vzdelanci pri čítaní uprednostňujú dostatok slnečného svetla,” zamudroval Chriag a s väčšou naliehavosťou otrčil dlaň.

“Za múrom ťa čaká môj kôň, dobre ho predaj.”

“To si robíš kurva srandu, na koňa sa ti môžem vysrať. Myslíš, že som kretén? Je na hony cítiť po kráľovskej stajni. To by som si rovno podpísal rozsudok smrti, už dosť, že ti vôbec pomáham,” ohradil sa a siahol po dýke, ktorú po celý čas skrýval za chrbtom.

Kopanec do hrude prišiel tak nečakane, že sa zmohol len na krátke kviknutie. Náraz ho hodil o opačnú stranu chodby a všetko zastriekal blatom a tým sajrajtom, čo pritekal z kuchyne.

Irabel už naozaj strácal trpezlivosť: “Chcel by si zlaté, ale tvoje služby stoja za hovno. Mal si ma doviesť ku vzdelancovi. Polovičná práca, polovičná odmena. A teraz vypadni skôr, než ma fakt naserieš.”

Goblin zaškrípal zubami, ale pri pohľade na rozpálenú čepeľ v ruke nepriateľa sa radšej stiahol. Svoj odchod doplnil širokým repertoárom vulgarizmov.

ISBN 978-80-972797-1-4

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Vlčie časy

Tápanie v tme