Monika Czernin

Anna Sacher a její hotel

Originální název: Anna Sacher und ihr Hotel: Im Wien der Jahrhundertwende

Vydáno u Albrecht Knaus Verlag, a division of Verlagsgruppe

Random House GmbH, München, Germany 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by Albrecht Knaus Verlag, a division of Verlagsgruppe

Random House GmbH, München, Germany.

Original title: Anna Sacher und ihr Hotel: Im Wien der Jahrhundertwende

by Monika Czernin

First published under the title: Das letzte Fest des alten Europa.

Anna Sacher und ihr Hotel

Translation © Kristina Váňová, 2017

Cover photo © IMAGNO/ÖNB

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8112-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8113-8 (mobi)

Hansovi,

který byl mou velkou oporou,

mým vášnivým čtenářem a neomylným kritikem.

Pokaždé, když vyprávím mladším přátelům epizody z doby před první světovou válkou, pozoruji na jejich užaslých dotazech, kolik toho, co pro mne ještě znamená naprostou realitu, pro ně už se stalo nepředstavitelnou historií. A jakýsi tajný instinkt ve mně jim dává za pravdu: mezi naším dneškem, naším včerejškem a předvčerejškem jsou všechny mosty zbořeny.

Stefan Zweig: Svět včerejška (1942)

Stejně jako v roce 1914 jsme ve fázi obratu. Kontury starého systému se rozplývají a nové konstelace dosud nejsou jasně rozpoznatelné. A právě v takových okamžicích, kdy je narušena rovnováha, se hromadí riziko.

Christopher Clark v úvodním projevu na Salcburském festivalu (2014)

Kdo vlastně rozhoduje o tom, že fantazie a fikce v biografii nemají co pohledávat?

Virginia Woolfová o románu Orlando

Úvod

Lidé, kteří v té době ještě nežili, nebudou tomu chtít věřit, ale už tenkrát se čas pohyboval tak rychle jako jezdecký velbloud. (…) Jenom se nevědělo, kam.

Robert Musil: Muž bez vlastností (1930)

Na fotce na obálce je žena v nejlepších letech, na sobě má bílé krajkové šaty, rukou si podpírá hezkou tvář, vyčesané lokny zkrocené pod kloboučkem, zdobeným pštrosími pery. Na klíně jí sedí – jako jiným lidem děti v námořnických oblečcích – dva francouzští buldočci. Její ústa prozrazují odhodlanost. Portrétovaná se na diváka dívá moudře a skepticky, její pohled, jímž důkladně zkoumá svůj protějšek a jemuž nic neunikne, je skoro nepříjemný. Je to žena, která se nenechá oklamat.

Jedná se o pravděpodobně nejznámější fotografii Anny Sacherové. Legendární hoteliérka uměla sebevědomě vstoupit na scénu a odít se do prosté věty: „Sacher, to jsem já a nikdo jiný.“ Fotografie to dokonale vyjadřuje a zároveň ukazuje vtip a šarm, jež tato kultovní postava vídeňského fin de siècle jistě měla. Autorkou rafinovaného portrétu je neméně slavná dáma: Dora Kallmusová zvaná Madame d‘Ora. Stejně se jmenovalo i její fotografické studio, které si v prvním vídeňském okrese otevřela v roce 1907. Anna Sacherová tuto mladou ženu znala. Její otec Philipp Kallmus pocházel z pražské židovské rodiny a byl úspěšným dvorním a soudním advokátem. Do Vídně přišel ve druhé polovině 19. století, v „zakladatelském“ období označovaném jako Gründerzeit, jako ostatně tolik jiných Židů, kteří do hlavního města říše přicházeli ze zemí Rakouska-Uherska, nejprve z Čech, Moravy, a zejména Uher, později pak prchali před antisemitskými útoky v Haliči nebo před chudobou ve štetlech. Philipp Kallmus byl v hotelu Sacher vítaným hostem už v letech, kdy ještě žil Annin manžel Eduard, ačkoli se tato informace z příběhů o hotelu záhadně vytratila. A tak tedy jednoho dne Kallmus patrně o dvacet let starší paní domu představil i svou dceru Doru. Madame d‘Ora a Anna Sacherová patřily k přirozeně emancipovaným ženám té doby, které si dokázaly vybudovat neobvykle úspěšnou kariéru, a to ve společenském prostředí, v němž budou ženám podobné pozice a taková nezávislost přiznávány teprve postupně.

Madame d‘Ora svou fotografií přispěla k formování legendy Anny Sacherové. Buldočci paní Sacherové byli skoro tak slavní jako Sachertorte neboli Sacherův dort, kterým celá historie v době vídeňského biedermeieru ještě před buržoazní revolucí v roce 1848 začala. Psíci se obratně připlétali k nesčetným anekdotám o arcivévodech a jiných hostech, převážně příslušnících aristokracie, kteří se hemžili po salonech a saloncích hotelu a zásobovali městské tamtamy všemožnými pikantními historkami. Arcivévoda Ota, oděný jen do své šavle, stálý host Mikuláš Szemere, jako vždy v husarské uniformě se vznešenou společností, sám korunní princ, nahý, se srbským králem Milanem a Eduardem Sacherem v jezírku v Prátru a tak by se dalo pokračovat ještě dál. Sacher byl vždy víc než pouhý hotel: byl jedním z center vídeňské společnosti, středobodem dění velké epochy před první světovou válkou a hořké doby po této prvotní katastrofě, doby, kterou dnešní historikové často označují a vykládají jako kontinuum, jako „dlouhý přelom století“ (1880–1930).

Fotografie Anny Sacherové dodnes visí na chodbě spojující mramorový sál s restaurací „Anna Sacher“. Před hotelem zastavují fiakry, lidé spěchají do Státní opery, c. a k. dvorní dodavatel Jungmann & synovec s rachotem spouští rolety, do hotelu vstupuje několik velmi elegantních pánů jakoby z jiné doby. V prostoru se dá číst čas. Nikde jinde to neplatí tak jako ve Vídni. Tady není slyšet jen hluk dneška, ale i včerejška, a tak není těžké vrátit čas o sto padesát let zpátky a představit si zvukovou kulisu z doby, kdy císař František Josef slavnostně otevíral třídu Ringstrasse – tehdy ještě největší staveniště v Evropě. Po dlážděné ulici místo aut drkotaly fiakry a ekvipáže, což bylo zdrojem velkého hluku, a v šumu hlasů bylo kromě němčiny a francouzštiny možno rozeznat bezpočet jazyků habsburského mnohonárodnostního státu.

To byly časy! Gründerzeit, epocha Ringstrasse, období liberalismu! Vše se tenkrát měnilo – technika, města, doprava, věda i každodenní život. Vše bylo naprogramováno k proměně, pohybu, ba k zrychlování. Kapitalismus a tržní ekonomika slavily jedno vítězství za druhým, ale zároveň vytvářely nerovnosti, jejichž sociální výbušnost horních deset tisíc podcenilo. Procházíme-li se dnes po Ringstrasse, můžeme tohoto ducha stále ještě cítit, stačí jen klouzat pohledem po skvostných fasádách a nechat si vyprávět příběhy budov a života, který se odehrával za jejich zdmi.

O třicet let později, na přelomu století, se Vídeň se svými téměř dvěma miliony obyvatel stala jedním z největších měst na světě; byla to nervózní metropole, město milionářů a lidí bez domova, centrum umění a vědy, Mekka moderní medicíny, ekonomiky, právní vědy a chemie. Nic než superlativy. Odehrávala se zde skutečná tvůrčí exploze. Umělci období fin de siècle jsou známí po celém světě: Gustav Klimt, o generaci později Egon Schiele a Oskar Kokoschka. I hudba prošla velkými změnami – ty byly především dílem Gustava Mahlera a Arnolda Schönberga. A ve vídeňských kavárnách si literáti šlapali na nohy a tvořili díla prostoupená nadčasovostí. Arthur Schnitzler, Hugo von Hofmannsthal, Stefan Zweig, Karl Kraus, Hermann Broch a Felix Salten. A samozřejmě také Sigmund Freud, jehož analýza duše nenávratně změní sebepojetí člověka a pohled na kulturu. Své pacientky nechával uléhat na pohovku, přičemž vrcholem těchto setkání býval okamžik, kdy je s největší pravděpodobností propouštěl na uklidňující šálek čaje v dámském salonku hotelu Sacher.

Ve společenském životě pozdní habsburské monarchie udávaly již po staletí tón dvůr a aristokracie, arcivévodové, Metternichové, Kinští, Schwarzenbergové, Wilczekové a Hohenlohové. Dbali na sociální distinkci a dodržování hranic vymezených etiketou. Takzvaná první společnost se nemísila s nikým, a už vůbec ne s těmi, kteří po společenském žebříčku vystoupali nahoru do druhé společnosti, jak se ve Vídni, kde tolik záleželo na hierarchickém uspořádání, říkalo vyšším úředníkům a velkoburžoazii. Byli to zejména židovští velkoobchodníci, továrníci a bankéři. A přece i stará šlechta věděla, že kdo si chtěl udržet své postavení a nechtěl mít moc omezenou pouze na své panství, musel jít s novou dobou, přizpůsobit se industrializaci, světovému obchodu, burze. Žádná jiná sociální skupina neovlivnila gründerské období a přelom století tak silně jako židovská velkoburžoazie, která se v průběhu 19. století vytvořila díky zrovnoprávnění Židů. Více než polovina vídeňských milionářů byla židovského původu, v Německu to oproti tomu bylo jen šestnáct procent a v Anglii pouhá dvě procenta. Ti všichni, Rothschildové, Ephrussiové, Todescové, Königswarterové, Liebenové, Scheyové von Koromla, Epsteinové nebo Gutmannové, měli své paláce v elegantním čtvrtém okrese nebo na Ringstrasse – tedy v bezprostřední blízkosti Hotelu Sacher, který se nacházel za novou Dvorní operou přímo u korza Ringstrasse. A tak vlastně ani není možné, aby tito velkoměšťané, kteří bohatství a hospodářský vliv získali většinou během jedné až dvou generací, hotel Sacher nenavštěvovali, i když ve slavné obrazové galerii Anny Sacherové nevisí podobizna skoro žádného z nich a známý ubrus se jmény hostů Anny Sacherové je především soupisem evropské šlechty. Ale pokud v hotelu Sacher všichni přece jen byli, jak to, že se v příbězích a knihách o hotelu objevují tak zřídka? A co tato mezera vypovídá o tehdejší době?

Po smrti Anny Sacherové v roce 1930 se noviny vyžívaly v nostalgii po Habsburcích a monarchii, což upevnilo klišé o hotelu Sacher coby místě, kde se střídali aristokraté s arcivévody a kde se ráčila stravovat dvorská společnost, když se dosyta nenajedla u dvora. Hotel Sacher byl považován za útočiště oněch povrchních a rozhazovačných šlechticů, kteří se, slovy Hermanna Brocha, již dávno „dali na útěk do apolitičnosti“ a věřili, že je před společenskou smrtí zachrání „nejpovrchnější radosti života“ – sezónní hony, plesy a dostihy. A v tomto duchu se tedy nesly i všechny příběhy a články, které jsem o hotelu Sacher slyšela a četla. „Je to hotel starého Rakouska,“ napsal například deník Wiener Journal po smrti Anny Sacherové. „Tady se totiž střídali všichni, kdož patřili k nobilitě rakousko-uherské monarchie. V jídelnách se nechávali vidět rakouští arcivévodové, uherští magnáti tu pojídali známá vídeňská žebírka, pili stará vína z Bordeaux, hrabata a baroni rozdávali a přijímali poklony.“ Někteří páni to nedotáhli dál než k působivému rodokmenu a obsáhlým genealogickým znalostem. Jiní byli zase zapojeni do řízení monarchie, jako například hrabata Apponyi, Taaffe nebo Černín, která rovněž patřila mezi stálé hosty hotelu Sacher. V hotelových saloncích jistě jen neflirtovali s baletkami a subretami z divadla, ale také na jeho neutrální půdě vedli složitá politická jednání a přijímali důležitá rozhodnutí.

O židovské velkoburžoazii a jejím vztahu k tomuto slavnému podniku se zmiňují jen v listu Arbeiterzeitung. V nekrologu Anny Sacherové v únoru 1930 napsali: „Její Hotel Sacher byl víc než pouhá elegantní restaurace, překračující obvyklou míru kapitalistické pohody, v níž měli lidé maloměšťanského původu dveře otevřené jen pod podmínkou, že byli baletkami nebo něčím podobným s ženskými půvaby. Hotel Sacher byl, dá se říci, pobočkou Hofburgu bez svazujících požadavků španělského dvorního ceremoniálu.“ A dále: „Arcivévody se to v Hotelu Sacher jen hemžilo, a přesto tam neměli žádný árijský paragraf. Nejvznešenější Židé, majitelé pozemků a lovišť, byli velmi vítaní, jakož i ti, již se nějakým způsobem vyznali v zábavném umění, jako například operetní libretisté, jejichž díla pro tyto feudální kruhy přeci představovala ideál literatury.“ List Völkischer Beobachter o hotelu o několik let později pohrdavě poznamenal, že není „seriózní, neboť se tam scházejí reakcionáři a židovstvo“. Tyto dva články mezi všemi těmi homogenními příběhy o šlechtě vzbudily mou pozornost a přiměly mě k tomu, abych začala hledat důkazy a jména pro příběh, který o hotelu Sacher a jeho světě dosud nikdo nevyprávěl.

Kde bych ale nalezla seznam všech hotelových hostů a štamgastů pocházejících z této takzvané druhé společnosti? Jak bych mohla zjistit, jestli hotel Sacher dokonce nebyl jedním z mála míst, v nichž se první a druhá společnost – šlechta a buržoazie – mísily? A co když hotel Sacher vůbec nebyl vrcholem nostalgie, jak byl od smrti Anny Sacherové označován, ale spíše zcela moderní podnik, symbol jedné epochy, která závratným tempem plodila všechny ty myšlenkové proudy a změny, jež obvykle připisujeme až 20. století? Spotřební kultura a cestovní ruch, emancipace žen a prolamování sexuálních pravidel, moderní marketing, bulvární tisk, nové technologie a globalizace trhů. Podnik svědčící o tom, že monarchie nebyla ztrouchnivělá a nespěla nevyhnutelně ke svému konci, nýbrž že byla zcela životaschopným, komplexním soustátím, které se přizpůsobovalo proměnlivým hospodářským a sociálním podmínkám a o svou legitimitu přišlo teprve v souvislosti s prohranou světovou válkou a její cynickou brutalitou?

Jednoho dne mi Anna Sacherová dnešní doby, nestorka hotelu Elisabeth Gürtlerová, vložila do rukou velkou dřevěnou schránku. Uvnitř se nacházela kondolenční přání, která Anna Sacherová obdržela po smrti svého manžela Eduarda v roce 1892. Kondolence byly velmi pečlivě podlepeny lepenkou. Pokud na nich zezadu byla navíc napsána soustrastná slova, byly přilepeny jen na kratší straně, aby se daly obrátit a přečíst. Schránka, vyložená sametem a s víkem vyzdobeným několika řády a fotografiemi Eduarda, nevyprávěla ani tak o vdově, nacházející útěchu v tolika projevech soustrasti, ale dokazovala spíše společenské postavení hotelu, jejž Eduard založil v roce 1867, jako jednoho z nejlepších hotelů ve městě – byl to jakýsi seznam vznešených hostů. A skutečně, na kondolenčních přáních byla všechna ta jména, která jsem hledala. Více než polovina z těch, kteří vdově projevili účast, pocházela z židovské buržoazie a velkoburžoazie. Spolu s ostatními – zástupců vysoké aristokracie tu najdeme kupodivu jen pomálu – seznam podával věrný obraz společnosti Ringstrasse. Mnohohlasý příběh v jedné dřevěné schránce.

Industrializace do Rakouska dorazila později, ale o to prudší byl následný hospodářský rozmach habsburské říše. Mezi lety 1870 a 1910 byl větší než v ostatních zemích západní Evropy. Rakousko-Uhersko si našlo cestu a zrychlilo, průmyslové a obchodní společnosti zřizovaly pobočky v zahraničí – od Anglie až po Rusko. Stavba železnice spolu s automobilovým, elektrotechnickým, uhelným a spotřebním průmyslem byly hybnou silou doby ovlivněné hospodářským růstem, který v devadesátých letech, po zotavení z krachu na burze v roce 1873, znovu nabere na obrátkách a bude pokračovat až do první světové války.

Černý pátek 9. května 1873 byl ovšem pro liberalismus – ono politické dvojče kapitalismu gründerského období – šok, ze kterého se již nedokázal vzpamatovat. Krach na burze, vyvolaný divokými spekulacemi v souvislosti se světovou výstavou, která své brány otevřela jen o osm dní dříve, byl předzvěstí éry nestabilní politiky. V té době a ve druhé polovině dvacátých let 20. století se v důsledku hospodářské krize dostala k moci populistická hnutí. Když Karl Lueger v roce 1895 se svou Křesťansko-sociální stranou zvítězil ve volbách, byla Vídeň jediným evropským hlavním městem se zvolenou antisemitskou městskou radou. Adolf Hitler, jenž jako malíř pobýval ve Vídni na začátku 20. století, se učil od vídeňských německých nacionalistů a antisemitů. K antisemitským klišé, s nimiž se seznámil ve Vídni, se ovšem vrátil teprve později a průkopníka antisemitismu Georga von Schönerera a antisemitského tribuna lidu Karla Luegera označil za své vzory. Lueger údajně nebyl přítelem hotelu Sacher a Anna Sacherová se zase nejspíš nepřátelila se starostou. Jak by taky mohla. Lueger byl hlavním účastníkem pravidelných setkání ve všech maloměšťanských hostincích města, zatímco ona – obdařená podobným charismatickým talentem – hostila nejvyšší vrstvu mezinárodní společnosti, tvořenou zejména šlechtici a židovskými velkoměšťany, která byla ztělesněním nepřítele malého člověka.

I do té poslední oblasti života společnosti Ringstrasse pronikl kulturní vliv Hanse Makarta. Tento malíř, původem ze Salcburku, nejenže vytvořil nejvýznamnější obrazy období historismu, ale ovlivnil také interiéry paláců na Ringstrasse. Dokonce i móda a průběh slavností se řídily pokyny tohoto všestranného umělce. Když v roce 1884 ve věku pouhých čtyřiačtyřiceti let zemřel, skončila jedna epocha. Po ní následovaly bezpříkladný vzestup moderny, secese Gustava Klimta a Schieleho a Kokoschkův expresionismus. Mladí rebelové se sdružovali v pavilonu Secese nedaleko Domu umělců, v jehož čele stál po dlouhá léta Hans Makart. Obě instituce spolufinancoval Karl Wittgenstein, typický kapitalista období Gründerzeit a otec filosofa Ludwiga Wittgensteina. A nejen on, ale i Klimt, nejdražší malíř své doby, oceňoval atmosféru u Sachera, zvláště v elegantní restauraci Sacher-Garten v Prátru.

Vídeňské kavárny se jak známo staly nesmrtelnými díky literátům období fin de siècle, i když někteří z nich zcela jistě měli prostředky na to, aby udrželi krok s vyšší společností v hotelu Sacher, což také dělali – například Hermann Bahr, Hugo von Hofmannsthal, a především Arthur Schnitzler. Zámožný byl i Karl Kraus, ale přestože tvůrce dramatu Poslední dnové lidstva ve svém stěžejním díle hotel Sacher několikrát zmiňuje, jako host si zde připadal poněkud nepatřičně. Zato Gustav Mahler, který v letech 1897 až 1907 působil jako ředitel Dvorní opery, neměl na vybranou a v Sacheru stolovat musel – hotelová restaurace nebyla jen rozšířením jídelního sálu pro císařské dvorské tabule, ale také jídelnou opery a lidé jako slavný tenorista Leo Slezak byli v jídelnách a saloncích hotelu Sacher víc jako doma než ve svých dozajista velice útulných bytech. Kulturní rozkvět, který Vídeň v té době zažívala, rovněž pramenil ze sociálně-politického vývoje města. Když velkoburžoazie po úspěchu Luegerova „nového politického stylu“ v devadesátých letech přišla o moc, stáhli se – jak ukazuje kulturní historik Carl Schorske – synové měšťanů do estetického chrámu umění, k čemuž je jejich rodiče vedli ve snaze napodobit životní styl aristokracie. Bylo mezi nimi mnoho potomků židovských buržoazních i velkoburžoazních rodin. Zřídkakdy jsou však rebelie mládeže tak umělecky produktivní, tak mimořádně inovativní, zřídkakdy s sebou nesou podobný výboj tvůrčí energie.

To tedy byla epocha, v níž se odehrával život Anny Sacherové. Doba, kdy byly ekonomický, sociální a politický vývoj velmi úzce propojené, doba, která skončila, když v Evropě s vypuknutím velké války „zhasla světla“, jak předpověděl britský ministr zahraničí sir Edward Grey. Ne, že by sociální a politické jevy oné doby k této tragédii nevyhnutelně směřovaly. Až z našeho dnešního pohledu by se mohlo zdát, že k tomu všemu muselo dojít. Pro tehdejší lidi byla první světová válka především šok, výrazný předěl a apokalyptický sen, po němž po čtyřech letech pustošení následovalo jen kruté probuzení. Vídeň už nebyla středem velké, pestré směsice národů, nebyla už rezidencí jedné dynastie, nýbrž hlavním městem jedné malé země. Městem, v jehož zdech byla vepsaná veškerá hořkost doby a které se jen nesměle odvážilo začít znovu, což jej nakonec dovedlo k další katastrofě. Demobilizovaní vojáci a navrátivší se váleční zajatci přinášeli zprávy o revoluci v Rusku a protestech dělníků v Berlíně. Na ulicích bylo vidět spoustu třesoucích se mužů trpících válečnou neurózou a samozřejmě také všechny ty lidi po amputaci. Nouze se projevovala na každém kroku a váleční zbohatlíci, padělatelé a podvodníci měli své způsoby, jak z ní něco vytěžit. Někteří z těchto nových bohatých hotel Sacher pravidelně navštěvovali – pokud hoteliérka svůj podnik chtěla provést těžkými časy, musela to strpět.

Antisemitismus, který znovu ožil v souvislosti s hospodářskou krizí osmdesátých let, ve Vídni v poválečných letech dále narůstal. Nepokoje na univerzitě, demonstrace proti „moru východního židovstva“, nebylo možné neslyšet blížící se tragédii. Svou měrou k nevraživosti vůči židovským peněžníkům a k hledání obětních beránků přispěla také závratná inflace.

Když Dora Kallmusová Annu Sacherovou v roce 1908 fotografovala, byla „Sacher“, jak jí všichni pro jednoduchost říkali, na vrcholu své kariéry. Od smrti svého manžela v roce 1892 vedla hotel sama. Bylo to těsně před jejími padesátými narozeninami, které jí, jak je vidět na fotografii, na mladistvém vzhledu nic neubraly. Vychovala tři děti, dvě dívky a jednoho chlapce, jenž své matce neustále přidělával starosti. Jedna z dcer navíc zemřela ve věku devatenácti let. Nebyla to přirozená smrt, to matka dobře věděla, ale pro stinné stránky života neměla ten správný smysl ani potřebný čas. Byla v prvé řadě veřejně známou osobností ve veřejné pozici. I její vlastní touhy byly vždy až na druhém místě, ačkoli své vášně nedokázala ignorovat úplně. Když v roce 1930 zemřela a byla s nezbytnou okázalostí pochována, byl už Sacher její zásluhou – zásluhou geniální odbornice na marketingovou strategii – hotelovou legendou.

Každý hotel je zároveň jevištěm, jeho personál a hosté jsou herci. Hry, které se tady hrály, sahaly od komedií přes tragédie až po frašky. Bylo to místo, na němž čas plynul se svými módami, troufalými a tiššími tóny, se svými proměnami, svou povrchností a za tím vším skrytou spletitostí. Cílem této knihy je sledovat divadlo odehrávající se kolem života Anny Sacherové, přivést jednotlivá dějství opět k životu, a tak přijít na kloub nejednomu dobře střeženému tajemství. To si tu a tam vyžádalo dramaturgické zásahy do reality, aniž by vyprávěné bylo zcela smyšleno. Vše se skutečně odehrálo, celé toto pestrobarevné, hutné panoráma, polyfonní hudební dílo, jako je opera, nebo spíše opereta. V hotelu Sacher vystupovala proměnlivá epocha. A to vše v režii pozoruhodné ženy – Anny Sacherové.

Table of Contents

Úvod