Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ VI

1461–1471

Za časů Jiřího z Poděbrad

Autorská spolupráce Alena Vondrušková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2017

© Alena Vondrušková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8040-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8041-4 (mobi)

Mé ženě Aleně

Prolog

„Čím začneme?“ zeptal se můj ctnostný katolický bratranec Petr, pečlivě na stůl rozložil své poznámky a důležitě zvedl prst na znamení, že hybatelem našeho snažení je on, stejně jako je katolická víra tím, co ovládá křesťanský svět. My, protestanti, jsme jen trpěni, neboť svou víru pijeme z jejich studnice. Ve skutečnosti je to ale obráceně. To my se vrátili k pravdě evangelií, kterou katolíci tak pokřivili.

Když jsme byli mladší, hádali jsme se o tuhle zjevnou pravdu vášnivě, a jednou jsme si dokonce vjeli do vlasů. Teď by to šlo asi těžko, protože já jsem skoro holohlavý a můj bratranec má vlasů taky už jen pár. A všechny bělostné jako sníh.

Ale to, že bychom na sebe teď už ruku nevztáhli, není samozřejmě ve vlasech. Sblížila nás společná práce na kronice rodu Prokopů. Navzdory tomu, že se Petr chová občas nadutě a zvedá důležitě ten svůj protivný prst, vím, že mi rozumí. A já jemu taky.

Naše víry nejsou od sebe tak vzdálené, jak se nám někdy snaží namluvit naši faráři. Pro ně je to chléb, katolický farář musí spílat protestantskému kazateli a ten zase jemu, protože čím více oveček stádo má, tím bohatší je pastýř. Ale my, kteří jsme ovcemi v tom stádu, žereme ze stejné pastviny tutéž trávu, máme radost ze stejného slunce a hrozí nám stejní vlci.

Tohle jsme pochopili oba, když jsme se ponořili do studia dějů uplynulého století. Tehdy se proti sobě postavili naši předkové s meči v rukách a bojovali o to, zda je správné, aby laici přijímali při bohoslužbě stejně jako kněží krev Páně z kalicha, či jen tělo Páně. Bohužel i dnes se najdou lidé, kteří jsou ochotní si kvůli téhle záležitosti rozbíjet navzájem lebky a nenávistně po sobě plivou.

Jistě, člověk má mít svou víru a má ji neochvějně hájit, ale hájit by ji měl argumenty a nikoli klackem. Jen hlupák chce zakroutit krkem jinému člověku pouze proto, že nosí v srdci odlišnou víru. Všichni jsme přece děti boží a náš Stvořitel jistě nechtěl, abychom trpěli proto, že hledáme tu nejlepší cestu k Němu. A už vůbec nechtěl, abychom se nenáviděli a ubližovali si.

On to rozhodně nechtěl, ale chtějí to naši panovníci a naše církve, protože ti nejsou výtvorem božím, ale lidským. Mám dokonce podezření, že na jejich vzniku se musel tajně podílet i ďábel. Panovník je prostě panovník, s tím nic nenaděláme. A církev je pouhý úřad. Opravdu, víc to není, protože papež není Kristus, i když se tak někdy tváří!

Stejně tak úředník není panovníkem! To říkám s plnou odpovědností, protože jsem býval notářem, a tak vím, jak to na radnici chodí. Ví to i můj bratranec. Ten býval městským písařem. Vlastně proto jsme začali psát naši kroniku, protože oba víme, jakou moc má pravda, pokud ji člověk zapíše. Bohužel, stejnou moc má i lež. Proto by měl každý pečlivě zvažovat nejen to, co říká, ale hlavně co napíše.

My dva popisujeme jen to, co se opravdu stalo. Někdy se sice o smysl událostí pohádáme, ale to je správné. Protože výklad skutků našich předků, to není jen soupis dat a událostí, je to hledání morálky, tolerance, velkorysosti i hamižnosti. Na to může mít každý jiný názor. Ale i když se občas neshodneme, ctíme se. Protože tak se chovají moudří mužové.

„Danieli, o čem přemýšlíš?“ vytrhl mne z úvah můj bratranec.

„O tom, jak těžká práce je být kronikářem.“

„To jistě je,“ souhlasil Petr. Ale překvapil mne, protože dodal:

„Ovšem dobývat chléb vezdejší v potu tváře je mnohem těžší. Buďme rádi, že jsme zámožní, takže máme co jíst a pít a můžeme se věnovat jen naší kronice. Mimochodem, koláče tvá snacha dneska neupekla?“

Usmál jsem se a donesl ošatku. Petr zatím otevřel novou, nepopsanou knihu. Právě totiž začínáme psát šestý díl. Volumen sextus.

Rok Páně 1461

„Předešlý díl jsme zakončili tím, že vynecháme několik událostí roku Páně čtrnáctistého šedesátého, protože ty vlastně předznamenávaly děje, o kterých budeme psát nyní,“ pokračoval můj bratranec, když nejprve snědl dva koláče. Je systematický, takže vždycky si vezme jako první tvarohový a teprve po něm makový.

Uchopil do ruky poznámky a na okamžik zaváhal. Já vím proč. Jemu jako katolíkovi nebyl nově zvolený český král Jiří z Poděbrad příliš po chuti. Abychom tedy zbytečně neztráceli čas, raději jsem se slova ujal sám. A řekl jsem to, co vysloveno být mělo: „Poděbrad byl nesporně panovníkem legitimním, protože ho zvolila celá země, uznalo ho i katolické panstvo.“

„Ale ne všichni!“

„Jistě. Jenže ti, kteří to odmítali, byli v následujících letech přinuceni ho respektovat. Nemrač se, to není nic špatného, tak se vládlo vždycky. Pokaždé se najde někdo, kdo s novým panovníkem nesouhlasí, a je naivní tvrdit, že to je důkaz nelegitimnosti jeho moci.“

„A co jiného to podle tebe je? Panovníka mají ctít všichni.“

„Správně. A pokud ho někdo nectí, je povinností panovníka ho k tomu přinutit. Pro Boha živého, copak neznáš dějiny?“

„Znám,“ odsekl upjatě bratranec a na znamení protestu, jak s ním zacházím, si vzal další koláč.

„Poděbrad si záhy po svém zvolení vynutil uznání i ve vedlejších zemích České koruny. Psali jsme o jeho tažení na Moravu i do Slezska. Nejdéle mu to trvalo v obou Lužicích. Dolní přijala jeho královské důstojenství až v roce Páně čtrnáctistém šedesátém, kdy jsme předešlý díl uzavřeli. A to bylo dva roky po jeho slavném zvolení na Staroměstské radnici. Takže když to vezmeme kolem a kolem, poradil si celkem rychle a rázně. Vynutil si respekt v celém království.“

„Jenže to přece pro úspěšnou vládu nestačí! Teď měl před sebou úkol mnohem těžší. Musel si vynutit uznání i u svých sousedů,“ připomněl bratranec.

„Tak si logicky počíná každý nový vládce. Jenže on si nesl hned dva cejchy. Tím prvním byl fakt, že byl panovníkem, který vyznával kališnickou víru. A tím druhým, pro některé ještě horším, že nepocházel z královského rodu. Pro mnohé panovnické dvory nebyl proto skutečným králem, ale pouhým „zvolencem“, protože na trůn usedl nikoli dědickým právem. Dnes už nám to tak nepřijde, ale tehdy to byl průlom do zvyklostí světa křesťanských panovníků.“

„Jistě,“ souhlasil můj bratranec, celý nedočkavý, aby se mohl uplatnit. Velkoryse jsem mu to potěšení přenechal a také se zakousl do koláče, dokud ještě nějaké na míse zbývaly. Já Petra znám.

„Šlechtické rody si od pradávna osobovaly právo přijímat svého panovníka,“ pokračoval celkem smířlivě. „O tradici volit na sněmech knížete píše už Kosmas. Pravda, už v jeho době to byla formalita a rody obvykle potvrzovaly toho, koho jim kníže navrhl, většinou jeho nejstaršího syna. Ale i pak, za přemyslovských a lucemburských králů, se vždycky konala slavnostní volba, jíž nejvýznamnější zemské rody potvrzovaly ochotu nového krále přijmout. Na tom byla založena rovnováha sil v zemi.“

„Víš, co je zvláštní? Urozené rody vždycky hlasitě křičely, když jim někdo upíral právo svého panovníka volit. Ale když si Poděbrada zvolily, začaly se některé stavět na zadní, že je jen panovníkem zvoleným.“

„Rozdíl mezi těmi volbami je však zřetelný na první pohled, milý Danieli. Všechny předchozí volby směřovaly k výběru z mužů, kteří měli po rodičích panovnickou krev a byli tedy Bohem pro ten úkol předurčeni. Ale Poděbrad ji neměl. Ani po otci, ani po matce. Mezi jeho předky žádný panovník nebyl, a v tom byl onen obrovský rozdíl. A stejně to vnímali i na dvorech v cizině.“

„Ne všichni a ne všude. Za hranicemi to vadilo míň než doma, pokud odmyslíme nenávistné výpady kazatelů a hlupáků. Domácí katolická šlechta byla totiž, milý Petře, ve své podstatě méně tolerantní než panovníci sousedních zemí.“

„A divíš se? Po všech těch ústrcích, které museli katolíci strpět od kališníků? A Poděbrad byl kališník, na to nezapomínej. Proto mu nevěřili a neměli ho rádi.“

„Ale tak to přece nebylo. Podívej se do předešlých dílů naší kroniky, jak katolické panstvo ruku v ruce s kališnickým ochotně drancovalo majetek katolické církve. A jak později dělalo různé obstrukce, aby zůstal trůn neobsazený a mohlo si doma dělat, co chce. V dějinách nikdy nejde o víru, tou se všichni zaštiťují jen proto, aby skryli vlastní zájmy. A ty nebývají ušlechtilé, protože v první řadě jde o majetek, moc, osobní ambice, prestiž.“

„Ale tak se choval i Poděbrad.“

„Neříkám, že ne. Tak se chovají všichni panovníci a také všichni, kteří se snaží vlichotit jim do přízně, nebo naopak se jim snaží podrazit nohy, aby se vlichotili do přízně jejich nepřátelům. říkáš, že katolíci neměli Poděbrada rádi. A co Zdeněk Konopišťský ze Šternberka?“

„Stál v čele Zelenohorské jednoty. A co majetku vynaložil na boj proti kališníkům!“

„Ano, později ano. V téhle době však stál ještě na Poděbradově straně. Byl to on, kdo za katolické panstvo prosadil jeho volbu českým králem. Už jsi zapomněl? Jako první před ním poklekl a zvolal: Chceme tě míti! Tehdy ještě zastával úřad nejvyššího purkrabího a choval se tak servilně, že Jan z Rabštejna ironicky napsal, pokud prý Poděbrad tvrdil, že je něco bílé, dodával pan Zdeněk rychle, že je to jako sníh. Teprve později se od něj odvrátil. A nikoli kvůli víře, ale kvůli ztrátě svého vlivu. Poděbrad ctil příbuzenské povinnosti, a protože byl král, bylo logické, že v úřadech upřednostňoval příbuzné a přátele před ostatními. Teprve tehdy si Zdeněk Konopišťský ze Šternberka jako zázrakem uvědomil, že vlastně slouží kacíři a rozešel se s ním.“

„To příliš zjednodušuješ,“ hudral můj bratranec plnými ústy (jedl další koláč).

„Možná, ale přesně tak to bylo! Vraťme se však k Poděbradovi a cizině,“ navrhl jsem, protože tohle téma mého bratrance rozhodně neprovokovalo tolik jako hovor o českých katolících.

„V jakési kronice jsem se dočetl, že po svém zvolení prožíval Poděbrad nejúspěšnější vladařská léta,“ pokračoval jsem. „A že na vrcholu moci se ocitl mezi léty Páně čtrnáct set šedesát a čtrnáct set šedesát dva. To odvozoval autor kroniky ze skutečnosti, že tehdy Poděbrad jednal prakticky se všemi vladaři křesťanského světa, a oni mu nejen dopřávali sluchu, ale odpovídali mu laskavě, jako by ani nebyl kacíř.“

„Tehdy v očích křesťanstva nebyl,“ připomněl Petr. „Složil přece papežovi slavnostní přísahu, že se kalicha vzdá!“

„Hloupost! Tohle nikdy neřekl a nezkresluj dějiny. My dva se přece nebudeme chovat jako papež a inkvizice. Těm žádná lež není dost dobrá.“

„To si vyprošuji, važ slova! Mají odpovědnost za tisíce duší křesťanů a musí bojovat se zrádci a křivopřísežníky, kteří by jim chtěli tu víru vzít. Dobrá, řeknu to jinak. Poděbrad Svatého otce oklamal, protože odpřisáhl, že bude potírat kacířství. Papež si to logicky vykládal tak, že bude bojovat proti utrakvismu. Poděbrad se však vychytrale bránil tím, že kališnictví uznal koncil jako legitimní a není tedy kacířstvím. Tím jsou jen sekty, které nerespektují kompaktáta.“

„Ale tak to přece bylo. A v tomto duchu svůj slib splnil,“ připomněl jsem, abych mu zabránil v sáhodlouhém výkladu, že kalich uznal koncil, ale nikoli papež. A že papež stojí nad koncilem. A dodal jsem: „Copak Poděbrad nezakročil proti Táboru?“

„Jistě. Ale jen proto, aby posílil Rokycanu a utrakvisty, kteří se zaštiťovali kompaktáty.“

„O okolnostech, proč samostatná táborská církev vadila, bychom mohli vést sáhodlouhou diskuzi, která by neměla konec a ani vítěze,“ podotkl jsem skromně. „Ale nám teď jde o jinou záležitost. Poděbrad a cizí panovníci. Nadbíhali mu, ale nikoli proto, že složil přísahu, ale proto, že se všichni snažili získat ho na svou stranu. Papež, císař, němečtí kurfiřti, polský i uherský král. A koneckonců, i francouzský. Ten kronikář napsal, že Poděbrad byl na vrcholu moci, ale já bych řekl, že byl jen středem zájmu. Všichni zkoušeli, jak ho využít. Mazali mu med kolem úst, dokonce mu nabídli úřad říšského gubernátora, který by měl vládnout místo císaře Fridricha toho jména třetího z rodu Habsburků. Ten se podle jejich názoru o říši staral velice nesvědomitě. Lépe řečeno, nestaral se vůbec. A co víc, nabídli králi Jiříkovi také post hejtmana všech říšských vojsk, která by vedl do boje proti Turkům. Obojí nakonec odmítl.“

„S myšlenkou stát se novým římským králem však nějakou dobu koketoval. Ale co je příznačné, proti ní se postavily nejen některé říšské rody, ale především ti tví kališníci. České panstvo se obávalo, že by se přestal starat o záležitosti utrakvismu.“

„Já myslím, že sám byl příliš chytrý na to, aby věděl, že to není reálné. Ale pro jeho politiku to bylo v dané chvíli užitečné. Ostatně, o tom svědčí spojenectví, která tehdy uzavíral.“

„Ano, s kde kým. Chvíli proti císařovi, chvíli s ním. Jako spojenec byl velice nespolehlivý.“

„Žádný vládce není spolehlivý spojenec. Je na té straně, kde je to pro něj výhodné. A nebyl sám, kdo tehdy měnil tábor podle okolností,“ namítl jsem. „Ovšem Poděbrad měl smůlu v tom, že se proti němu postavil papež, který tvrdohlavě vyžadoval splnění přísahy nikoli tak, jak byla vyřčena, ale jak si ji vykládal on sám. A z toho povstaly všechny pozdější trable, které provázely vládu Jiřího z Poděbrad vlastně až do jeho smrti. Ale uznej, že se s nimi dokázal vypořádat ještě celkem dobře, když vezmeš v úvahu, že se proti Čechám znovu postavil prakticky celý křesťanský svět.“

Petr pokrčil mlčky rameny. Na můj výklad samozřejmě přistoupit nechtěl, ale měl v těle tolik cti, aby mi neodporoval.

Table of Contents

Prolog

Rok Páně 1461

Rok Páně 1462

Rok Páně 1463

Rok Páně 1464

Rok Páně 1465

Rok Páně 1466

Rok Páně 1467

Rok Páně 1468

Rok Páně 1469 ( leden – únor)

Rok Páně 1469 ( březen – prosinec)

Rok Páně 1470