Sfinga

Christopher C. Row

…a jiné povídky

Věnování

Mé rodině a přátelům, za jejich nezdolnou podporu.

Stvoření

Na počátku bylo slovo. A to slovo bylo Bůh…

Neexistoval prostor, hmota ani čas. Existovalo pouze slovo Bůh.

Slovo Bůh bylo entitou.

Věčnou entitou uvědomující si vlastní existenci.

Jeho jsoucnost neměla žádný vývoj, průběh ani cíl.

Slovo Bůh mělo pouze trvání. Nekonečné, ničím neomezené trvání.

Tíživé vědomí vlastního ustrnulého bytí. Uvědomění jednolitého homogenního celku.

Nekonečná věčnost. Bez podnětů, bez reakce. Nesnesitelná věčnost bytí.

A slovo Bůh se rozhodlo.

Na počátku bylo slovo Bůh.

Pak stvořilo základní informaci.

O řád níž stvořilo nosič informace, energii.

O další řád níž stvořilo příbytek pro energii, hmotu.

Slovo Bůh mohlo dát vzniknout zrnku písku.

Zrnko písku utvářela především podstatná část hmoty.

Zrnko písku tvarovalo sotva pomenší množství energie.

Zrnko písku formovala jen nepatrná stopa informace.

Zrnko písku obsahovalo minimum slova Bůh.

Slovo Bůh muselo stvořit celý vesmír zrnek, aby do něj dokázalo vložit titěrnou část vlastní entity. Vesmír se stal heterogenním uskupením, vědomě nezávislým na původci.

A slovo Bůh vidělo, že je to dobré.

Slovo Bůh vytvořilo rostlinu.

Rostlina byla tvořena hmotou.

Rostlina obsahovala nevelké množství energie.

Rostlina zahrnovala větší množství informace.

Rostlina vázala nepatrnou stopu slova Bůh.

Slovo Bůh oselo bezbřehé plochy rostlinami, vkládajíc kousek vlastní entity.

Flóra se stala dalším nesourodým seskupením, uvědoměle nevázaným na zdroji.

A slovo Bůh vidělo, že je to dobré.

Slovo Bůh utvořilo zvíře.

Zvíře tvořila hmota.

Zvíře pohltilo velké množství energie.

Zvíře potřebovalo obrovské množství informace.

Zvířeti byla vložena patrná stopa slova Bůh.

Slovo Bůh zaplnilo zvěří širé prostory, odkládajíc tak podstatný kus vlastní entity.

Fauna se stala různorodým společenstvím, neřízeným vědomím tvůrce.

A slovo Bůh vidělo, že je to dobré. Ale že to nestačí.

A tak slovo Bůh nechalo zrodit mysl.

Mysl netvořila hmota.

Mysl obsahovala nesmírné množství energie.

Mysl vyžadovala gigantické množství informace.

Mysl byla založena na dostatečně velkých fragmentech slova Bůh.

Slovo Bůh vnuklo mysl zvířeti a ztratilo ze sebe další obrovskou část celku.

Vytknutý cíl byl již téměř splněn.

Slovo Bůh stvořilo reprodukci a s každou novou entitou došlo k dalšímu rozdrobení jeho vlastní existence, až do kýženého bodu nula.

Slovo Bůh vidělo, že je to dobré. Konečně s úlevou trýzněného ztratilo vědomí, rozmělněno v myriády nesourodých uskupení. Ale slovo Bůh nemohlo „zemřít“.

Země, rostliny, zvěř i mysl mají vlastní jedinečné vědomí, přesto je stále navzájem sdružuje společný systém v jedinečné a jednotné interakci. Vzniklo „společenství“, kterému snad někteří mohou říkat Bůh. Tedy dobrá, podržme ještě na chvíli ten příměr:

Vezmu-li prsť hlíny do dlaní, cítím Boha.

Zazní-li mi nad hlavou trylky skřivánčí, slyším Boha.

Mluvím-li s tebou, člověče, mluvím s Bohem.

SFINGA

Kapitola I.

Pracuji jako zámečník, což je vzhledem k minulosti docela úsměvné. V současné době žiji v Los Angeles, druhém největším městě USA. Leží na západě země, při jižní hranici s Mexikem, ve státě Kalifornie a je nejvýznamnějším přístavem Severní Ameriky. Tady se jmenuji Alan Benyk. Do města jsem přišel pouze z jediného důvodu. Podnebí je tu velmi teplé a palmy mi připomínají domov.

Vlastním malý krámek s výrobnou klíčů v jedné okrajové čtvrti městské části Harbor Area. Celé město, ale vlastně i celý tento kontinent, je pro mě novým, a tak si ani moc nestěžuji. Lépe řečeno ani jsem si moc nestěžoval. Nestěžoval jsem si do té chvíle, než jsem se připletl do cesty gangu s podivným názvem parafrázujícím a komolícím slůvko smrt. Skapani. Snad od slangového slůvka skapej, chcípni, umři. Kdo ví. Každopádně tihle hoši, a skutečně se jednalo o hochy, protože věkový průměr bandy bych neodhadoval na víc než šestnáct, tak tihle hoši nešli pro nějaký ten důvod k potyčce moc daleko. Mladí kluci, kteří neví, co si počít se životem. Tak jako celou zemi i L. A. totiž zaplavila v době celosvětové krize vlna kriminality a násilí.

Osudný den jsem vyrazil do krámu o něco později, když mě předtím zdržel soused z ulice, abych mu pomohl dostat se domů. Celé tohle město, až na centrum, kde je pár skutečných mrakodrapů, totiž tvoří pouze rodinné domky. To ráno mi na dveře zabušil soused ještě zabalený v županu. Věděl jsem, co chce, dřív, než stihl otevřít pusu. Zabouchl si dveře, jak šel před dům pro noviny. Podobnou službičku vykonávám téměř pravidelně, co se po okolí rozneslo mé povolání. Nestěžuju si, ale stejně mě to pokaždé pěkně namíchne. Kdyby alespoň zaplatili. „Děkujeme, sousede. Nechcete příští týden přijít na grilování? Jen přijďte, budou steaky, jaký jste ještě nejedl.“ No jistě.

Takže, když jsem konečně zastavil před obchůdkem, právě se tam nějací dva výrostci prali s malým plešatým chlápkem o příruční kufřík. Normálně bych dělal, že nic nevidím a šel si v klidu po svým, jenomže ti hajzlíci mi rozbili reklamní tabuli na boku krámu. Neměl jsem právě dobrý den, a tak jsem si všechnu žluč vylil na nich. Každýmu jsem uštědřil jeden príma hák pravačkou, a aby na mě hned tak nezapomněli, tak jsem jim ještě na cestu přibalil slušný kopanec do žeber. Když konečně vypadli, přihopkal ke mně plešatý pán a samým nadšením se mohl uděkovat. Prý jsem mu zachránil nejen majetek, ale dozajista i život. Snad proto se z vděčnosti rozhodl, že si u mne nechá přidělat dva klíče. Od vnitřních dveří garáže a od sklepa.

Do večera jsem na celý incident zapomněl. Jenže ty dva malí smradi ne. Povyprávěli všechno kumpánům, a tak se stalo, že mi při zavíračce skočilo za krk dvanáct po zuby ozbrojených negrů. Jak mě řádně zpracovávali rukama i nohama, tělo mě pálilo jako čert. Nejsem zrovna třasořitka, ale stejně jsem upadl do bezvědomí.

Že mě nadopovali, mi došlo až druhý den ráno, když jsem se probudil na rozkodrcaný bárce pěkných pár kilometrů od pobřeží. Na nohou mi vězel kýbl plný čerstvě zatvrdlého betonu. Pěkně pitomej nápad. Co kdybych takhle spadnul do vody? I když o to jim asi šlo.

Moc času na přemejšlení jsem nedostal. Dva hromotluci nadzdvihli moji tělesnou schránku i s kbelíkem a šups, už jsem letěl. Hlavou mi proběhlo, že je dneska moc hezky a proč pořád, ksakru, dávají v televizi ty gangsterky. Z toho pak vznikají podobný blbý situace.

Zkoušeli jste už někdy zadržet dech? Jak dlouho jste to vydrželi? Oficiálně neoficiální rekord je něco přes sedm minut. Má ho na kontě nějaký cvok, co se potápí přivázanej ke kotvě. Bez kyslíku. Hloubkové potápění tomu snad říkají. Zúčastňuje se toho ještě chlápek s časomírou, lékař a pár potápěčů, co toho blázna pravidelně po pár desítkách metrů kontrolují, zda je ještě při vědomí.

Já žádné kontrolory s kyslíkovými bombami na zádech cestou nepotkal. Pravda je, že jsem také neomdlel. Tak snad proto. Od hladiny až na dno mi to netrvalo víc než sedm vteřin. Moře v těch místech muselo být dost mělké. Ne, že by na tom zas až tak záleželo.

Tak co? Už jste si to zkusili? Schválně kolik. Vzpomínám si, jak jsem jednou zkoušel zadržet dech ve vaně. Dlouhý plynulý nádech a potom pod hladinu. Jako tehdy, i teď na moři jsem se řádně nadechl. Třeba to bylo pošetilé, ale i tak jsem to učinil. Ve vaně se tenkrát nade mnou míhala kola, která tříštila světlo a lámala ho v krátké paprsky. Hladina se pozvolna uklidňovala, vlnky byly stále menší a menší, až zanikly docela. Nějak podobně tomu muselo být i nahoře na pravoboku lodi, která dojede do přístavu bez jednoho pasažéra.

Tak naposledy. Schválně si to zkuste se mnou. Zaplňte plíce vzduchem. Zavřete ústa a pevně sevřete nos. Nadechujte se pozvolna nebo dorazí neodbytné nutkání ke kašli a celé úsilí přijde vniveč. Cítíte, jak se vám v hrudníku cosi řádně napnulo? Dobře. Není nutné mít nafouklá ústa. Když uběhne prvních deset, patnáct vteřin a jestliže jste v klidu, začínáte cítit, jak vám hezky zvolna tluče srdce. Tep vnímáte v zápěstí i na spáncích. Uběhlo prvních půl minuty, ale zatím je vše celkem v pořádku. Srdce jako by zvýraznilo jednotlivé údery. Přesto se zdá, že jsou stále pomalejší. Blíží se první téměř pohodlná minuta. Kdesi uvnitř začínáte pociťovat nicotnost. Jako byste dokázali sami v sobě produkovat prázdnotu, vakuum. Cítíte, jak se plicní stěny vtahují dovnitř do sebe. Minuta a čtvrt, poprvé máte chuť se opravdicky nadechnout. Je to jen myšlenka, která se prozatím dá zapudit. To ještě vydržím. Svíráte pevněji nos. Minuta dvacet pět. Mění se vám tlak v hlavě a mozek křičí nádech, nádech! Minuta třicet. Křečovitě mačkáte nos, protože tělo se svévolně pokouší vtáhnout cokoliv, co by mohlo být vzduchem. Minuta třicet pět, máte pocit, že srdce co nevidět vynechá. Do těla se rozlévá podivné uvolnění. (Pozor na svěrač). Minuta čtyřicet, mozek přímo šílí a máte téměř nulovou šanci udržet tělo pod kontrolou bez nadechnutí. Minuta čtyřicet pět, mozek má hysterák, srdce kolabuje a cítíte dokonce i ledviny. Minuta padesát, začíná vám být všechno jedno, pokud jste muž, dostavuje se erekce. Dále se to nedá snášet. Nádech … a zase … a další…

Fajn, zvládli jste téměř dvě minuty. Jsem rád, že jste to se mnou absolvovali, protože jedině tak můžete poznat, co právě cítím a vnímám.

Představte si, že já jsem to vydržel přes dvě a půl minuty. Ale dál už to fakt nešlo. Otupělost, kterou jsem cítil a přirozené nutkání, mi pomohlo k tomu, že jsem se prvně nadechl. Téměř. V posledním záchvěvu pudu sebezáchovy jsem tu odporně slanou vodu pouze polkl. A znovu a znovu. Nekontrolovatelné lapání mi vhánělo litry mořské vody do rozpínajícího žaludku. Pil jsem. Pil jako nikdy v životě. Pil a dýchal. Plicní sklípky se plnily slanou tekutinou až po okraj. Byl jsem jako míč, do kterého rozpustilé děcko napustilo vodu. Příšerné nutkání po nádechu mě mučilo jako rozžhavená žehlička, se kterou mi někdo válcuje mozek. Přesto v jednu chvíli tuto zoufalou potřebu přebila sůl v mých orgánech a já k dovršení vší potupy vyvrhl obsah žaludku zpět do okolního oceánu, kam také správně patřil. Opět to nutkání k nádechu, další bolestné napití a zas opakované vyvrhnutí…

Kapitola II.

Všechno, co vám teď budu vyprávět, se odehrálo tak dávno, že už to možná není ani pravda. Spoustu jsem toho zapomněl a to co zbylo, vyplouvá jen jako zamlžený obraz příběhu, který jsem snad kdysi někde zaslechl. Těžko uvěřit, že to vše bylo skutečné.

Tehdy mi říkali Heferkádep. Narodil jsem se do světa, kterému vládli po staletí bozi. Lidské bytosti, které samy sebe stavěly na roveň bohům. Faraóni. Země vzkvétala a upadala spolu s jejich schopnostmi. Nestarali jsme se o Mínojský lid severu, válčili s loupeživým lidem „šasu“ a toužili po bohatství Núbie.

Ó můj sladký Egypte. Jak rád bych vše vrátil, abych se mohl projít po úrodných březích Nilu. Znovu slyšet zpěv ptáků odpočívajících v papyrusové houštině, ulehnout do stínů palem a moci ochutnat voňavoučký, čerstvě pečený chléb z hrubé pšeničné mouky. Jak rád bych ještě jednou sevřel v náručí moji Achabé.

„Achabé!“ Přešla staletí, přešla tisíciletí, ale mé srdce stále bolí, jen když mám znovu vyslovit tvé jméno.

Vyrůstal a žil jsem ve městě zvaném Herakleopolis Magna, hlavním sídle Horního Egypta, za vlády krále Merikare, jehož dvacetiletá vláda se pomalu chýlila ke konci. Už jako malému chlapci mi učarovalo to neuvěřitelné množství staveb plných lidí, obelisků tyčících se před pylony svatyní a několik kilometrů dlouhé aleje, jdoucí k posvátným chrámům.

S Achabé jsem se seznámil v šestnácti letech na tržišti. Prvně jsem ji uviděl, když můj zrak přilákala hádka dvou rozčílených osob. Stála tam vzpřímená, s hlavou hrdě vztyčenou. Byla tak nádherná ve svém hněvu. Nemohlo jí být víc než patnáct. Pokoušela se jednou rukou vytrhnout nějakému muži antimon, zatímco druhou mu strkala do náručí štoček skládaného plátna. V muži jsem podle typických rysů poznal beduína, „šasu“. Byl to sice obchodník putující za výdělkem, ale to nic neměnilo na tom, že jsem ho hned od první chvíle neměl rád. Nenávidím semitský lid kočovných kmenů. Ke své nenávisti jsem byl vychován. Vychovali mě k ní rodiče a ti k ní byli vychováni od svých rodičů. Uplynulo snad sotva sto let od doby, kdy se tehdejšímu vládci Chetejovi III podařilo vyhnat tyto mrzké nepřátele z nilské delty a již znovu, jako supi na mršinu, se snáší do krajiny, neboť cítí slabost zakořeněnou v rozpolceném Egyptě.

S jasným pocitem oprávněné zloby jsem se vmísil do tohoto sporu. Šasu podle postavy nepatřil zrovna k silákům a ani svým pokročilým věkem nevzbuzoval pocit moci. Jistě mu již bylo přes čtyřicet. Rozhodl jsem se nedělat s ním veliké okolky. Vrazil jsem do něho pěstí, vyškubl mu antimon na líčidla a s omluvným gestem od dívky převzal látku, kterou jsem vrhnul na starce válejícího se v prachu. Téměř nikdo z okolo proudícího davu si tohoto incidentu nevšímal. Jenom pár lidí na chvíli udiveně zůstalo stát, když jim pod nohy přistál prašivý beduín. Jakmile rozpoznali, kdo že je ten nešťastník, pokračovali nevzrušeně dál.

„Díky …“

„Heferkádep. Jmenuji se Heferkádep.“

„Děkuji ti. Já jsem Achabé.“ Její hlas mi zněl jako trylky slavíka a úsměv zářil jasem slunečního kotouče boha Rea. Nevím, jestli to byla láska na první pohled, ale na druhý jistě. K mojí nevýslovné radosti se zdálo, že ani já nejsem Achabé lhostejný. Oba dva jsme již měli za sebou několik románků i prvních sexuálních zkušeností, a proto jsme k nově se rozvíjejícímu vztahu mohli přistupovat zodpovědněji a s určitou rozvážností.

Svět se mi zdál nádherným místem plným radovánek a vzrušujících zážitků. S Achabé jsme byli mladí, bozi nás milovali a díky ochraně před početím, poskytující rozetřené akátové trní s datlemi a medem*, jsme mohli popustit uzdu spalující vášni v našich srdcích.

Po půlroční známosti mezi námi vznikla, tak jako v každé slušné rodině, majetková smlouva. Od té doby jsme žili jako muž a žena.

Zdrojem obživy nám bylo zahradnictví. Už odmalička jsem k němu projevoval vlohy a vzhledem k jeho obrovské důležitosti v egyptském hospodářství, nabízelo i slušný výdělek. Pozemek, který vybrala Achabé hned za městem, byl velmi úrodný a nic nebránilo tomu, abych jej obehnal cihlovými zdmi z nilského bahna a slámy. Práce to byla tvrdá. Musel jsem denně chodit pro jíl, který se mísil s několik dní namočenou slámou tak, aby rozkladem vznikající lepkavé šťávy zajišťovaly soudržnost cihly při jejím vysoušení na žhavém slunci. Ještě náročnější ale bylo přivedení vody do kanálů oddělujících jednotlivá políčka zahrady. Každý večer, když Rea na svém ohnivém kočáře dokončil pouť po obloze, jsem se vracel znaven ke své milované Achabé. Ta mi poskytovala tolik radosti a potěšení, kolik jen mé srdce žádalo. Den ode dne jsem ji miloval víc a víc.

Když konečně byla zahrada dokončena a já ji slavnostně ukazoval své drahé ženě, dostalo se mi radosti dvojnásobné. Achabé, dcera matky země, čekala naše první dítě. Následujících devět úplňků se neslo ve znamení horečných příprav. Vše spalující radost prostupoval pocit rozechvělé nejistoty.

„Dokáži skutečně zahradničením uživit tři lidi?“

„Zvládnu tomu škvrněti být dobrým otcem?

„Jsem na to připraven?“

„Ó, Achabé. Má krásná a líbezná Achabé. Matko mého prvního dítěte. Našeho syna.“

„Jsi dobrý muž, Heferkádepe. Čestný a statečný. Nikdo jiný nedokáže vychovat toto dítě lépe než ty. Samotný Amon spletl naše osudy v jediný pevný provaz, jehož každé vlákno je nedílnou součástí celku. Bohové tomu tak chtěli a já jim věřím. Miluji tě, Heferkádepe.“

Čas uplýval s neúprosnou vytrvalostí, stejně jako řeka Nil putuje stále k moři. Nadešel den, který předčil všechny dny před ním. Slunce žhnulo a nelítostně vysávalo vláhu z každé živé bytosti, neprozřetelně vystavené paprskům. Zelenina vadla, ovoce opadávalo ze stromků. Zavlažovací kanály nedokázaly překonat výheň tetelící se ve vzduchu. Celý svět stál a vyčkával. Vyčkával chvíle, kdy planoucí kočár mocného Rea zmizí za horizontem. Vyčkával momentu zrození. Večer s posledním zábleskem světla přišel na svět Hekaron. A jak se sluší na správného muže, přišel s křikem, protože celý svět měl vědět, že je zde. Můj prvorozený syn.

__________________________________________

* Dnešní vědci zjistili, že akátové trní obsahuje druh živice, který ve vodních roztocích tvoří kyselinu mléčnou, ta je i dnes součástí gelů proti početí. Egypťanky, které chtěly zabránit početí, se takto snažily chránit. Prostředek to byl vysoce účinný a hojně užívaný.

Table of Contents

Sfinga

Věnování

Stvoření

SFINGA

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kapitola IX.

Kapitola X.

Kapitola XI.

Epilog

První kontakt

Kapitola I.

Kapitola II.

Chromozom

Případ Caisová

Úvod

Kniha prvá - Případ Caisová

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kniha druhá - Hra na schovávanou

Trojúhelník