Copyright © Jaroslava Černá, 2008

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2008

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Přepracované vydání (první vydání Beletris, 2008)

ISBN 978-80-7543-616-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-617-7 (mobi)

Obsah

ÚVOD I.

Oldřiška

Alexandr

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

ŘÍM roku 199 před n. l.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Řím

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

Po pěti letech

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

ZÁVĚR

ÚVOD II.

ÚVOD I.

Oldřiška

„Tak babi, řeknete našim čtenářům, kolika let se dnes dožíváte?“

Svou otázku jsem řekl hodně nahlas a snažil jsem se vyslovovat natolik srozumitelně, aby mi drobná stoletá žena v křesle rozuměla. To křeslo bylo určitě její stálé místo v prostorném obývacím pokoji, a i když stálo v rohu, působilo dominantně stejně jako stoletá dáma. Ostatní nábytek byl přizpůsoben rodinné oslavě. Několik stolů a hodně různorodých židlí.

„Tak víš co, mladíku, nekřič na mě, já ještě slyším dost dobře. Taky nejsem tvoje babi, a počítat umím dobře. Ne každý musí být ve sto letech nutně dementní.“

Vlna smíchu, kterou jasná odpověď vyvolala, mě totálně odrovnala. Vyschlo mi v ústech a potřeboval jsem se napít. Musel jsem se zatvářit úplně pitomě, protože smích nepolevoval. Jen ta žena se nesmála. Nemusela. Všechno měla v očích. Jiskřičky humoru těžko zakrývaly laskavý pohled… na všechno… i na mě. A nemusela se mi smát nahlas jako většina její rodiny. Nejvíc se bavila hezká mladá dívka.

„Tak jste poznal naši Oldu. Úžasná babička, že? Pojďte se něčeho napít.“

Ještě jednou jsem se podíval do stařenčiny tváře a nechal si nalít vodku. Ta žena mě dostala dnes už dvakrát. Dvakrát během deseti minut. Svým chováním mě donutila, abych ji začal opravdu vnímat a respektovat.

Její tvář vypadala jako starý nahnědlý krepový papír. Byla opálená. Vrásky se skládaly do záhybů podle změn jejího výrazu. Smích, údiv, smích, vtipkování, smích. Podle toho se ten krepák muchlal nebo měl snahu se rovnat. Obličej jí lemovaly bílé vlasy, zastřižené někde na krku, a stáčely se do prstýnků. Nebyly nažloutlé, ani barvené do modra. Nebyly chladně bílé jako sníh na horách, ale teple bílé jako hřejivé peří.

Cítil jsem se najednou trapně. Přišel jsem na její oslavu asi o dvacet minut později a překvapeně jsem zjistil, že na mě nepočkali. Gratulace i s dortem jsem zmeškal. To se mi nestávalo.

Jsem novinář.

Jsem dost dobrý šéfredaktor známých a čtených novin, které vycházejí ve statisícovém nákladu, v pátek se zábavnou a kulturní přílohou.

Jsem tak dobrý proto, že mě lidi potřebují. Potřebují, abych o nich napsal, abych je zviditelnil, abych přišel na jejich akci, výstavu, zápas, zahájení a ukončení čehokoli. Nebo abych jim pomohl řešit křivdy, kterých se na nich dopouští někdo jiný, bezohledný a zlý.

To zvyšuje můj vlastní pocit důležitosti, a hlavně – dává mi to moc.

Jdu tam, kam chci já, píši to, co sám chci. Většinou.

A lidé si mě předcházejí a uplácejí mne, protože já jsem ten, kdo o nich napíše nezaujatý článek a umístí jej na tu správnou stránku. Já jsem ten nestranný pozorovatel a kritik.

Nestranný… slyšíte to nádherné slovo? Cítíte tu moc, kterou nám, novinářům, dává? Nám, mladým a dravým?

My to přece umíme, zakousnout se do problému jako do zralé hrušky, až vám sladká a lepkavá šťáva teče po bradě a na košili a vy se olizujete a libujete si v té dobrotě… Tak chutná moc!

Pozdě jsem si všiml fleků na své nažehlené košili, vlastně až když nešly vyprat. Až když jsem musel sklonit svoji ulepenou bradu před stoletou dámou.

Ale zapomněl jsem se představit. Jmenuji se Stanislav Chlumský. Mým výrazným povahovým rysem je to, že chodím vždycky pozdě. Věřili byste tomu, že všude rádi počkají, než dorazí pan šéfredaktor, na kapsičce cedulku „PRESS“ a s digitálním foťákem?

Ne? Tak tomu klidně věřte. Chci tím vyvolat zdání, že jsem velmi zaměstnaný člověk, a daří se mi to. Záměrně jsem se naučil pospíchat a jsem proto často nabádán, abych se posadil, odpočinul si, něco pojedl a popil. Jsou to příjemné okamžiky a já jich využívám často a rád.

Mám se dobře. Takový jsem. Takový jsem byl.

Takový jsem byl, než jsem dostal pozvání od syna stoleté paní Oldřišky na oslavu jejích narozenin. Přiznám se, že jsem byl schopen napsat článek do novin i bez jeho pozvání. Jsem přece profesionál a recepty na dlouhověkost mám ve svém profesionálním malíčku, anebo je najdu na internetu.

Takže… přišel jsem pozdě, už po gratulacích, a suverénně jsem požádal, aby to předání dortu a darů, kytek a sfouknutí svíček zopakovali, abych mohl slavnostní akt nafotit.

„Domluvte se s Oldou, jestli bude chtít,“ doporučil mi další z jejích synů, ale v hlase měl pochyby.

„Nebudu kvůli někomu, kdo chodí pozdě, hrát divadlo,“ byla jasná a stručná odpověď jubilantky.

Trochu jsem se urazil a rozhodl se nahrát na diktafon aspoň krátký rozhovor. Mezitím se mě ujala pravnučka té dámy, nalila mi vodku a celou dobu měla v očích stejné jiskřičky, jako její prababička.

„Jestli vám můžu poradit, zkuste to znovu… tedy, jestli chcete…“

Teď už jsem chtěl, a použil jsem na ni slova její pravnučky.

„Paní Bláhová, můžeme to prosím zkusit znovu? Rád bych s vámi natočil rozhovor pro naše čtenáře, jistě by je zajímalo…. zajímaly vaše názory na…“ Došla mi řeč. Najednou jsem nevěděl, co by asi čtenáře zajímalo a co vůbec zajímá stoletou dámu.

Pomohla mi.

„Víte, co by mě zajímalo?“ začala a já si nahlas vydechl.

„Proč mi zaplatili tyhle nové zuby, když už tady dlouho nebudu. Je to zbytečné.“ Sešpulila obličej do desítek vrásek a zacvakala svými novými zuby.

„Tak to nevím…, ale třeba tady budete ještě dlouho…“

„Nebudu, vím to.“

„Proboha, jak to víte?“ vyletělo ze mě, aniž bych si uvědomil, že rozhovor nahrávám.

„Rozhodla jsem se tak už dávno…, že se dožiju stovky, a tím končím… Normálně mi věří, ale tohle mi uvěřit nechtějí, a přitom je to tak jednoduché.“

„Aha… no, ani mně se tomu nechce věřit… myslíte, že bych vám mohl položit nějakou normální otázku?“

„Normální? Co to je, normální?“ Pomačkaný krepák se náhle roztáhl do úsměvu.

„Třeba… co nemáte ráda?“

„Rozlitý kafe, posranej záchod, nepříjemné návštěvy a masařky,“ odpověděla bez rozmýšlení. Měla ze mě srandu a já jsem jí položil další stupidní otázku.

„A co ráda máte?“

Podívala se na mě a povzdechla. „Ale mladíku, přece dobrý kafe, čistý záchod, příjemné návštěvy a sítě v oknech proti masařkám, ne?“

„Aha… to chápu…“

„Chápeš houby… taky se mi líbí ještě prdelka toho sportovce… jakže se jmenuje, Vojtěchu? Jak se jmenuje ten sportovec s tou hezkou prdelkou?“

Stařík, kterému mohlo být tak osmdesát, se těžce zvedl od stolu a udělal k nám asi tři kroky.

„Šebrle se jmenuje, maminko, myslíš toho desetibojaře, že?“

„Jo, toho myslím. Vidíš mladíku, Vojta si konečně zapamatoval mého oblíbeného sportovce, no jo, taky už mu paměť tak neslouží… za rok mu bude osmdesát.“

A já jsem najednou měl strach vstát z křesla vedle té stoleté dámy, aby mi nekoukala na zadek.

Bylo pozdě.

„To není jak ty úřednický rozsedlý zadky, co mají skoro všichni chlapi, a ty taky… všimla jsem si, hned jak jsi přišel, jak ho máš rozsedlej…“

Měl jsem v hlavě dokonale vymeteno a netušil jsem, na co bych se ještě mohl zeptat. Chvíli bylo ticho a už jsem chtěl diktafon vypnout, když se dáma vedle mě sama a potichu rozmluvila. Všiml jsem si, že maličko šišlá, jak se snaží šeptat, nebo jí možná její nové zuby opravdu neseděly.

„Splníš mi poslední přání?“

„Ano, rád,“ odpověděl jsem šeptem stejně spiklenecky.

„Za pár dní už tady nebudu. Už nebudu zajímavá. Ale mám souseda. Sašu, je to ještě mladík, ale je moc zajímavý. Zajdi za ním a uvidíš, že se naučíš poslouchat, že se dozvíš věci, o kterých teď nemáš ani ponětí. Víš, on dnes nepřijde, je nějaký nachlazený a já už se s ním neuvidím. Řekni mu, ať se nebojí, že se zase setkáme… ať vydrží. Víš, my dva už jsme se kdysi dávno setkali a prožili spolu kus života, ale on ti to vysvětlí sám, já už jsem dnes unavená…“

Měl jsem v hlavě zmatek.

„Ale já vám asi nerozumím, nevěřím na…“

„To nevadí, jen udělej, co ti říkám, předej mu ten vzkaz. On už bude vědět, on ví, že toho ještě moc nevím a neumím, že se ještě musím moc učit… On ví, že se vrátím, protože… i ty na to jednou přijdeš, máš to ve tváři… protože… jeden život nestačí… proto se vracíme, víš?“

Paní Oldřišce pomalu klesla hlava k prsní kosti.

„Tak pojďte k nám ke stolu, maminka si teď zdřímne, ještě nás čekají dlouhé oslavy a touhle dobou je zvyklá si odpočinout,“ zval mě k jídlu její syn Vojtěch.

Opatrně jsem krájel a žmoulal klobásu, v myšlenkách u dámy, která spokojeně podřimovala v křesle. Tak přece už blázní, běželo mi hlavou.

Jeden život nestačí…?

Co tím chtěla říct? Co je to za blbost? Co mám jako ve tváři?

Snažil jsem se dělat, že mi klobáska chutná, a nevypadat zmateně.

„Vypadáte trochu zmateně… dáte si pivo?“ Proud otázek, které jsem si kladl, přerušila hezká vnučka, vlastně pravnučka paní Oldřišky Bláhové.

Oči jí jiskřily stejně jako její prababičce a já měl najednou pocit, že přesně ví, co se ve mně odehrává.

Místo odpovědi jsem jen trochu pootočil hlavu a podíval se na spící stoletou dámu. Nalíčené řasy měla položené přes oteklá spodní víčka. Ani se nepohnuly.

„Vypadá dobře, že? Trochu jsem ji namalovala, aby byla hezká… Dáte si to pivo?“

„Dám, děkuji.“ Pozoroval jsem teď řasy, oči a obličej dívky, skloněné ke sklenici na stole.

„Víte, že jste své prababičce podobná?“

„Vím… a nejen fyzicky… Řekla mi to.“

„Vy si asi rozumíte, že?“

„To ano, ale některé její věty si zatím nedokážu přeložit… jen se snažím ji poslouchat.“

„Třeba?“

„Třeba mi řekla, když jsem se hlásila na práva, abych to nedělala, protože nedokážu jít sama proti sobě… a tak jsem ji poslechla. Nebo prostě jen řekne: Nepospíchej, ještě není ten správný čas. A já jen vím, že ji mám poslechnout, zklidnit se… zatím vždycky měla pravdu.“

„A co tedy studujete?“

„Italštinu, španělštinu, a teď jsem si přibrala historii architektury, vlastně úplně něco jiného, než jsem chtěla.“

Odmlčela se a já se zeptal: „Myslíte, že se mnou ještě bude chtít mluvit?“

„To nevím, nechte to na ní… Ale o tom, co jsem vám řekla, psát nebudete, že ne?“

„Jestli si to nepřejete, tak ne.“

„O to nejde, ale Olda je tak… zvláštní, že se to popsat nedá, a já nechci, aby to vypadalo, že už ve svých letech blázní… Třeba dnes ráno, probudila se a řekla mi… jak to jen bylo…?“

Odmlčela se. Pak se na mě vážně podívala.

„Řekla, abych se dlouho netrápila, že když budu chtít, tak se vrátí… a já tomu rozumím tak, že mi chtěla říct…“ jako by se bála dokončit větu.

„Myslíte si, že mluvila o smrti?“ zeptal jsem se odvážně.

„Myslím, že ano. Ale já nechci, aby umřela, mám ji moc ráda.“

Zaváhal jsem, jestli jí mám říct, že mi naznačila něco podobného, ale mlčel jsem. Nevím, tehdy jsem nevěděl, co tím sledovala, proč řekla cizímu člověku o své smrti. Ale ta myšlenka už byla tady. Asi jen my dva jsme tehdy mohli tušit, že se chystá odejít, a trochu nás to spojilo. Ale kdo by tomu věřil? Její pravnučka to odmítla, a já? Proč bych měl?

„Jak se jmenujete? Já jsem Chlumský, Standa.“

„Já vím, znám vás… já se jmenuji stejně jako babička, Oldřiška Bláhová.“

Spontánně jsme si podali ruce a otočili hlavu k babičce. Oči už měla otevřené a dívala se na nás zvláštním, zvědavým pohledem, trochu se zamračila, ale potom se usmála. Nevím, proč jsem se rychle přesunul do křesla vedle ní a nenápadně zapnul diktafon.

„Nebojte se, nakonec všechno dobře dopadne, jen k tomu musíte dojít… oba.“ Úsměv jí nezmizel a já jsem byl zmatený. Pak pokračovala.

„Moje Oldřiška to ještě neví, ale už je na cestě… na správné cestě, já to vím… A vy?“ dlouze se na mě zadívala. „Vy se k ní jen přidáte… a dejte si pozor na autobusy…“ Trochu se zamračila, ale najednou se ten mráček rozplynul a začala mě vnímat jakoby jinak.

„Tak kde jsme to skončili? U těch zubů, že? No, zbytečně vyhozené peníze, ještě že jsou vyndavací, to bych se s nima taky mohla, až umřu, udusit.“

Přivolala svoji pravnučku pohledem.

„Chceš něco, babi?“

„Trochu vody, broučku, a netvař se tak vážně, přece oslavujete, ne?“ Trochu zašišlala a mě vůbec nenapadlo si myslet, že je dětinská. Bylo to zubní protézou.

„A co ty, mladíku, tváříš se, jako by bylo sto let tobě… Kdybys věděl, jak já jsem se dokázala v životě smát! Kolikrát jsem se smíchy až počůrala, když jsem byla mladá…“ Oči jí zmizely ve vráskách od smíchu, ale ještě na mě stihly zajiskřit.

„Teď, když si od smíchu učůrnu, tak mi doktor tvrdí, že jsem inkontinentní. No, není to blázen? Ani nevím, co to znamená, ale je to hezké slovo, že? A doporučil mi nosit pemprsky… chápeš to? Na smích pemprsky! Ať si je navlíká sám! Nezapomeň na Sašu, je to můj přítel, milovaný přítel.“

Napila se vody ze skleničky.

„Všechno, co potřebuješ do toho svého článku, ti řekne moje rodina a Oldřiška. Brzy se zase všichni sejdou, ale při jiné příležitosti… s tím nic nenaděláme.“

Pak se na nás na oba podívala.

„Jednou se vrátím, hodně jsem udělala a hodně ještě potřebuju udělat, hodně se učit, sebe i druhé… tak to je… Učitel přichází, až když je žák připraven… můj čas přijde… a váš taky. Člověk se mění, když sám chce anebo potřebuje, nebojte se toho.“

Polkl jsem a podíval se na mladou Oldřišku. Mlčky svou prababičku poslouchala. I moje novinářská výřečnost byla v háji.

„A teď si potřebuju ještě promluvit s Emilkou, pošleš mi ji?“ Oldřiška přikývla a zvedla se hledat mezi přítomnými řečenou Emilku. Přivedla ženu asi sedmdesátiletou, na které bylo vidět, že v poslední době zhubla. Vypadala ztrápeně. Rozpačitě jsem uvolnil křeslo a došlo mi, že můj rozhovor se stoletou jubilantkou skončil. Snažil jsem se o srdečné rozloučení a podal jí ruku. Byla suchá a pevná.

„Rád jsem vás poznal, paní Bláhová, a přeji do dalších let hodně zdraví.“

Věnovala mi poslední krátký pohled.

„Když posloucháš, snaž se slyšet, mladíku… a ber to jako radu… ode mě. To máš na památku.“

Tu poslední větu jsem nenahrál. Možná proto mi pak ještě dlouho strašila v hlavě. Když o tom tak přemýšlím, vlastně celý život.

Vyšel jsem ven na terasu přízemního domku a přidal se ke kuřákům se zapálenou cigaretou.

„Zapálíte mi taky?“ Oldřiška nejmladší vyšla hned za mnou. „Jste nějaký zamlklý, doufám, že se vás babička nějak nedotkla. Víte, ona v posledních dnech začala říkat všechno tak… na rovinu, svobodně. A vždycky se trefí do toho nejcitlivějšího místa. Celý život byla přímočará, ale teď… jako by konečně opravdu mohla říct každému to, na co dřív neměla odvahu, aby mu neublížila. A to, co vám řekla, to si určitě zasloužíte, tak jako my všichni.“

Oldřiška se na mě nedívala. Sledovala kouř, který zrovna pomalu vyfoukla.

„Myslím, že přesně ví, co dělá, co říká… ale nechává na každém, aby si to přebral.“

„Slečno Bláhová, já potřebuju napsat ten článek… potřebuju nějaké údaje, abych se měl čeho chytit.“

Podívala se na mě.

„Říkejte mi klidně Oldo nebo Oli, říkáme tak i babičce.

Tak údaje… myslíte děti, vnoučata, pravnoučata, prapravnoučata… tak jo. A pojďte se na to posadit.“

Zapnul jsem diktafon.

„Sedm dětí, dvacet vnoučat, devětadvacet pravnoučat, šest prapravnoučat. Prožila druhou i první světovou válku, a taky teroristické útoky v New Yorku…“

Nemohl jsem spát. Odpoledne strávené s rodinou Oldřišky Bláhové jsem měl pořád v hlavě. Chvílemi jsem byl dokonce rozrušený a naštvaný sám na sebe, a pořád jsem nevěděl proč. Nemohl jsem tomu přijít na kloub. Neopouštěl mě pocit, že mi něco důležitého uteklo, něco jsem nepochopil, a přitom to bylo řečeno. Zmatené myšlenky střídalo prázdno a já jsem se úporně snažil je zaplnit něčím, co vím, ale někam to zapadlo a nedokážu si to vybavit.

Ještě chvíli jsem třeštil oči na světlý obdélník okna. Pak jsem to vzdal a zvedl se z postele. Diktafon ležel na mém pracovním stole. Ale ten už jsem poslouchal třikrát a nic jsem nevymyslel. Taky jsem nic nenapsal. S vědomím, že článek o stoleté jubilantce má čas, jsem jej odsunul na příští páteční vydání. Ale přesto jsem se na diktafon pořád soustředil a pustil si záznam z oslav počtvrté, popáté…

A pak najednou mě napadaly nádherné myšlenky.

Zapnul jsem počítač a začal je řadit tak, jak mi přicházely na mysl. Nevím proč, ale po poslední větě jsem se uslyšel, jak říkám: „Nepočká, ten článek nepočká, vyjde co nejdřív a je skvělý. Díky, babi Oldo…“

Aniž bych si to po sobě přečetl, odeslal jsem článek do redakce, počítač jsem vypnul, zalezl do postele a spokojeně usnul. Byly skoro tři hodiny ráno.

Ráno doma bylo kruté, a v redakci ještě krutější. Cítil jsem se nevyspalý a nesoustředěný. Sesypaly se na mě informace, dotazy, akce a nehody, které bylo nutno zaznamenat a dostat do tisku, dokud jsou žhavé. Na Oldu jsem si ani nevzpomněl.

Zpráva o její smrti mě napřed zarazila, pak rozesmutnila. Zemřela tři dny po svých stých narozeninách. Mohl jsem z toho udělat senzaci… něco v tom smyslu, že stará žena předpověděla svou smrt.

Jen jsem vytáhl svůj článek z předminulé noci a s údivem četl o stoleté, duševně mladé dámě, která oslavila své narozeniny s celou početnou rodinou a svým jiskřivým a moudrým myšlením dokáže být oporou a rádcem i své pravnučce. Byl to jeden z nejlepších článků, jaké jsem kdy napsal.

Vybral jsem tu nejlepší fotku. Pro mě byla symbolická. Zachytil jsem přesně ten okamžik, kdy pravnučka Oldřiška podává své prababičce sklenici vody. Pocit z fotografie byl ale jiný. Obě ženy na ní byly propojeny laskavým pohledem očí a stejně laskavým úsměvem. Tím pravým symbolem však byla čistá voda ve sklenici. Vypadalo to, že ji podává prababička své pravnučce. V té sklenici bylo něco víc než jen čistá voda, bylo to něco jako poselství. Čisté, průhledné a prosté.

Možná jsem to tak cítil jen já, trochu zaskočený událostmi a smutkem, který teď dívka na fotografii jistě cítí. Najednou jsem se s ní moc chtěl setkat a nějak jí pomoci.

Ale nevěděl jsem jak. Tak jsem fotku v počítači ještě upravil a vytiskl ji ve velkém formátu. Byla ještě úžasnější a nemohl jsem se na ni vynadívat. Věděl jsem, že ji brzy dám Oldřišce a udělám jí tím velkou radost.

Ještě ten den jsem fotku zarámoval, a když jsem ji věšel nad svůj pracovní stůl…

Když posloucháš, snaž se slyšet, mladíku… zaznělo mi někde za pravým uchem. Ta jediná věta, kterou jsem nenahrál. Tehdy mi poprvé naskočila husí kůže a v tom okamžiku mi bylo jasné, že musím pro Oldřišku vytisknout ještě jednu fotografii, protože ta nad mým pracovním stolem už tam zůstane.