Copyright © 2016 by Nora Roberts

Translation © Blažena Kukulišová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE OBSESSION

přeložila Blažena Kukulišová

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-619-1 (ePub)

ISBN 978-80-7543-620-7 (mobi)

Obsah

ODHALENÍ

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

HLOUBKA POLE

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

PANORAMA

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

SVĚTLO A STÍN

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

OHNISKO

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

ROVNOVÁHA

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Věnováno Elaine, Jeanette, JoAnne, Kat, Lauře,

Mary, Mary Kay, Nicole, Pat a Sáře.

A senzačnímu týdnu, kdy jsme byly všechny spolu.

ODHALENÍ

Nyní vidíme jako v zrcadle, jen v hádance.

Korintským 13:12

Kapitola první

29. srpna 1998

Nevěděla, co ji probudilo, a jakkoli se později snažila vzpomenout si, co se tehdy v noci dělo, ať ji ta noční můra pronásledovala kdekoli, nepřišla na to.

Léto proměnilo vzduch v mokrou vařící polévku, z níž se line vůně potu a promáčené zeleně. Bzučící větrák na toaletním stolku ji promíchával, ale bylo to jako spát v páře, valící se z hrnce.

Byla na to zvyklá, ležet v létě na vlhkém prostěradle u okna otevřeného dokořán a za ním ustavičný sbor cikád – s chabou nadějí, že dusno rozvíří třeba jen slabý závan větříku.

Neprobudilo ji horko ani tiché zahřmění bouřky kdesi v dálce. Naomi se probrala ze spánku tak náhle, jako by s ní někdo zatřásl nebo zakřičel do ucha její jméno.

Posadila se na posteli a mžourala do tmy. Slyšela jen tiché vrčení větráku, pronikavé cvrkání cikád a líné, opakované houkání sovy. Zvuky letního venkova, které znala stejně dobře jako vlastní hlas. Netušila, proč má tak podivně stažené hrdlo.

Teď, když se probrala, si v horku připadala jako zabalená do fáčoviny nasáklé teplou vodou. Kéž by už bylo ráno a mohla se vykrást z domu a ochladit se u potoka, ještě než ostatní vstanou z postele.

Nejdřív práce a povinnosti, tak znělo pravidlo. Jenže tohle vedro bylo opravdu úmorné, musela ho prakticky rozhrnovat jako nějaký závěs, aby mohla udělal krok dopředu. A byla sobota (nebo bude, až se ráno probudí) a máma někdy v sobotu přivře nad pravidly oko – když má táta dobrou náladu.

Pak uslyšela zahřmění. Radostně vyskočila z postele a hnala se k oknu. Milovala bouřky, to, jak se svištivě prohání mezi stromy a jak strašidelně vypadá nebe s blesky křižujícími oblohu.

A možná tahle bouřka přinese déšť, vítr a chladnější vzduch. Snad.

Klekla si na podlahu, paže překřížené na okenní římse, oči upřené na kousek měsíce v závoji horka a mraků. Možná.

Tolik si to přála – dívka, které bude za pouhé dva dny dvanáct a která stále věřila, že se přání plní. Velká bouřka, myslela si, s rozvětvenými blesky a burácivým hřměním.

A spoustou deště.

Zavřela oči, natočila obličej vzhůru a snažila se čichat ve vzduchu. A potom si v tričku s motivem mladé čarodějnice Sabriny podložila hlavu rukama a prohlížela si přítmí.

Znovu si přála, ať už je ráno, a protože přání nic nestojí, chtěla, ať je ráno jejích narozenin. Tak moc toužila po novém kole a trousila spoustu narážek.

Klečela a myslela na ráno, vysoká a nemotorná dívka, které – i když to každý den kontrolovala – ještě nerostla prsa. Horko jí přilepilo vlasy na krk. Otráveně je uvolnila a přehodila přes rameno. Ráda by si je nechala ostříhat – úplně nakrátko jako nějaký skřítek v knize, kterou jí dali prarodiče ještě předtím, než se s nimi přestali vídat.

Jenže táta říkal, že děvčata mají mít dlouhé vlasy a kluci krátké. Takže mladšího brášku vzali do Vickova holičství ve městě, kde ho ostříhali na ježka, a ona se svými světlými vlasy nemohla dělat nic jiného než je stáhnout do ohonu.

Mason byl podle jejího názoru jako kluk neskutečně rozmazlovaný. Dostal k narozeninám stojan s basketbalovým košem a míč značky Wilson. A taky mohl hrát baseball v chlapecké lize – což je podle tatínkových pravidel jenom pro hochy (a Mason ji na to nenechal nikdy zapomenout) –, a jelikož je o třiadvacet měsíců mladší (na to zas brášku nenechala zapomenout ona), neměl tolik povinností.

Nebylo to fér, ale nemělo smysl o tom mluvit, protože by jí ještě přidali práci a možná i zakázali televizi.

A vlastně na ničem z toho tolik nezáleželo, pokud dostane nové kolo.

Všimla si tlumeného záblesku – mihotání světla nízko na obloze. Už je to tady, řekla si. Přijde vytoužená bouřka a přinese déšť a ochlazení. Kdyby lilo jako z konve, nebude muset trhat plevel na zahradě.

Při té představě se tak zaradovala, že jí málem unikl další záblesk. Tentokrát ne od bouřky, tohle byl kužel světla z baterky.

Nejdřív ji napadlo, že se asi někdo potlouká kolem domu a možná se k nim chce vloupat. Vstala a chystala se běžet pro otce.

A pak uviděla, že to je on, ten člověk venku. Rychle kráčel od domu k lesíku a svítil si baterkou.

Možná se jde ochladit k potoku. Kdyby tam šla i ona, jak by se na ni mohl zlobit? Třeba má dobrou náladu a zasměje se.

Bez dlouhého rozmýšlení popadla žabky, strčila do kapsy malou baterku a vyběhla z pokoje, tichá jako myška.

Věděla, které schody vržou – to věděli všichni –, a ze zvyku se jim vyhnula. Táta neměl rád, když se ona nebo Mason v noci kradli po schodech dolů, aby se napili.

U zadního východu nazula žabky, otevřela dveře jen trochu, aby neskřípaly, a vyklouzla ven.

Na chvilku ztratila světlo z dohledu, ale vzápětí je zase uviděla a rozběhla se k němu. Bude se opatrně držet v povzdálí, dokud nezjistí, jakou má otec náladu.

Nakonec k mělkému potoku nešel a místo toho zamířil hlouběji do lesa.

Kam může jít? Zvědavost ji poháněla dál, tajná noční procházka lesem v ní vyvolala opojné vzrušení. K dobrodružství ještě přispívalo hřmění a blesky křižující nebe.

Nebála se, i když nikdy dřív tak daleko do lesa nezašla – to měli zakázané. Kdyby ji přistihli, matka by jí nařezala. Takže se nenechá načapat.

Otec kráčel rychle a jistě, asi věděl, kam jde. Slyšela, jak jeho boty drtí staré suché listí na úzké pěšince, a raději se držela dál, aby nezaslechl, že tam je i ona.

Něco zavřísklo, až sebou škubla. Musela si připlácnout dlaň na ústa, aby se nahlas nerozesmála. Nejspíš nějaká sova, co se vydala na noční lov.

Pádící mraky zakryly měsíc. Škobrtla o velký kámen a málem si ukopla bosý palec. Znovu si přikryla pusu, tentokrát aby nevyjekla bolestí.

Otec se zastavil a Naomi se rozbušilo srdce. Znehybněla a zatajila dech. Poprvé ji napadlo, co by asi udělala, kdyby se otočil a šel směrem k ní. Utíkat nemůže, to by určitě slyšel. Radši se schovat v křoví u pěšiny. A jen doufat, že tam nejsou hadi.

Když zase pokračoval v chůzi, přemlouvala samu sebe, ať se vrátí a nekoleduje si o velký malér. Světlo ji však táhlo jako magnet.

Chvíli se mihotalo a chvělo. Slyšela zarachocení a skřípot podobný tomu, jak vržou dveře u nich doma.

A potom světlo zmizelo.

Stála v temném hlubokém lese, mělce dýchala a cítila, jak ji mrazí, přestože byla horká noc. Udělala krok zpátky a pak druhý. Zmocnilo se jí nutkání utíkat pryč.

Znovu se jí stáhlo hrdlo, stěží dokázala polknout. Všude tma, tolik tmy, která jako by ji ovíjela – a tísnila.

Utíkej domů, rychle. Vrať se do postele a zavři oči. Hlas, který jí zvučel v hlavě, byl ostrý a pronikavý jako cvrkání cikád.

„Neboj,“ zašeptala, aby si dodala odvahu, a objala se pažemi. „Nebuď takový strašpytel.“

Pomalu se kradla vpřed, šátrala téměř poslepu. Jakmile měsíc znovu vyklouzl z mraků, uviděla v jeho chabé záři ruiny.

Nějaká stará vyhořelá chatka, z níž zůstaly jen hrbolaté základy a komín.

Strach polevil a vystřídal ho úžas. Fascinovaně si prohlížela tvary a šedivé odstíny, odlesky měsíčního svitu na ohořelých cihlách, zčernalé dřevo.

Kéž by bylo ráno a mohla tady všechno prozkoumat. Když se potají vykrade z domu a přijde sem za světla, může si tady udělat skrýš. Přinést si knihy a číst, aniž by ji bráška otravoval. Může tady sedávat a kreslit, nebo jenom snít.

Někdo tu kdysi bydlel, možná tu dokonce straší. Jak vzrušující představa – moc ráda by se setkala s nějakým duchem.

Ale kam vlastně otec zmizel?

Vzpomněla si na rachocení a vrzání. Možná je za těmi dveřmi nějaká nová dimenze, kam prošel.

Měl svoje tajemství – tušila, že je mají všichni dospělí. Něco, co přede všemi skrývají, a když jim položíte špatnou otázku, najednou jim ztvrdne pohled. Možná vchází magickými dveřmi do jiného světa a prozkoumává ho.

Tyhle úvahy by se mu ovšem nelíbily, protože v Bibli se o jiných světech, přízracích a čarodějkách nemluví. A možná by se mu takové myšlenky příčily právě proto, že jsou pravdivé.

Odvážila se udělat pár dalších kroků vpřed, uši našpicované. Slyšela jen blížící se hřmění.

Když se tentokrát kopla do palce, vyklouzl jí z úst tichý bolestný výkřik a pak poskakovala po jedné noze, dokud bolest nepolevila. Pitomý šutr, pomyslela si a podívala se dolů.

V bledém měsíčním svitu uviděla, že to není kámen, ale dvířka. Dvířka zasazená v zemi! Ta, co při otevření vržou. Možná tajemný průchod.

Klekla si, zašátrala – a pod kůži se jí zapíchla tříska.

Z tajemných dvířek se člověku nezadře do ruky tříska. Je to jen obyčejný sklípek na zeleninu nebo úkryt před bouří. Strčila bolavý prst do pusy, cítila trochu zklamání, ale přece jen… našla starou vyhořelou chatu v lese a dvířka vedoucí pod zem.

A otec tam šel.

Její kolo! Třeba tam dole schoval kolo a teď ho sestavuje. Ochotná riskovat další třísku přiložila ucho ke starému dřevu, přimhouřila oči a snažila se zachytit nějaký zvuk.

Připadalo jí, že slyší, jak se tam dole pohybuje. A vydával nějaké mručivé zvuky. Představovala si, jak ze součástí montuje její kolo – nové a zářivě červené –, vybírá velkýma rukama správné nářadí a přitom si hvízdá přes prsty, jak to při práci dělává.

Byl tam dole a něco pro ni chystal. Rozhodla se, že si celý měsíc nebude stěžovat na úkoly a povinnosti (ani v myšlenkách).

Jak dlouho trvá dát dohromady kolo? Měla by se rychle vrátit domů, aby se otec nedozvěděl, že ho sledovala. Jenže si hrozně moc přála to kolo vidět. Aspoň je omrknout.

Pomalu ustupovala od dvířek, odplížila se k troskám chaty a schovala se za komín. Nebude mu to dlouho trvat – na práci s nářadím je šikovný. Kdyby chtěl, mohl by mít vlastní dílnu a pracovat jenom pro kabelovku za Morgantownem a rodinu by uživil.

Říkal to pořád.

Zvedla oči k nebi, na němž se rozzářil blesk – první hodně velký a klikatý –, a po něm se ozvalo rachocení hromu, tentokrát dunivé. Měla by jít domů, vážně, jenže teď už to nešlo. Otec mohl každou chvílí vyjít ven a načapat ji.

A pak by žádné lesklé červené kolo k narozeninám nebylo.

Až se spustí déšť, prostě zmokne, to je vše. Aspoň ji voda ochladí.

Řekla si, že bude otec za pět minut venku, a když uplynuly, byla si jistá, že už to potrvá jen pět dalších minut. Pak se jí chtělo čurat. Chvíli se nutkání snažila potlačit a ignorovat, ale nakonec to vzdala a odplížila se o kus dál mezi stromy.

Obrátila oči v sloup, stáhla kraťasy, přidřepla a roztáhla nohy daleko od sebe, aby se vyhnula potůčku, co se z ní valil. Chvíli se otřepávala, aby se co nejvíc osušila. Když se chystala vytáhnout šortky nahoru, dvířka se s vrzáním zvedla.

Ztuhla, kalhoty u kolen, holý zadek kousek nad zemí, a s pevně semknutými rty zatajila dech.

Při dalším záblesku ho uviděla a zdálo se jí, že vypadá divně, tak nějak divoce – nakrátko ostříhané vlasy měl v tom světle skoro bílé, oči hrozně tmavé a zuby vyceněné ve zběsilém úšklebku.

Napůl čekala, že zakloní hlavu a začne výt jako vlk, a srdce se jí rozbušilo tak silným strachem, jaký dosud nepoznala.

Podrbal se v rozkroku a Naomi cítila, jak jí planou tváře. Potom dvířka přiklopil s prásknutím, které se rozlehlo jako ozvěna. Zajistil je petlicí – při tom pronikavém skřípavém zvuku se roztřásla. A taky se jí v té ošemetné poloze, zatímco čekala, až dvířka přikryje hrstmi suchého listí, klepaly nohy.

Ještě chvíli tam stál – nebe ozářil další blesk – a svítil na zem baterkou. V tlumené záři se ostře rýsovaly obrysy jeho hlavy: s těmi krátkými světlými vlasy připomínala lebku s tmavými, neživými dírami místo očí.

Rozhlédl se a v jednom úděsném okamžiku se lekla, že se dívá přímo na ni. Niterně tušila, že by jí tenhle muž ublížil, zmlátil by ji tak, jak to její otec, ochránce a živitel rodiny, nikdy neudělal.

Prosím, tatínku. Prosím, pomyslela si s bezmocným zadržovaným kňouráním.

Otočil se a dlouhými, jistými kroky se vracel tam, odkud přišel.

S roztřesenými svaly zůstala nehybná tak dlouho, až už neslyšela nic než noční zvuky a první ševelení větru. Bouřka se blížila, ale otec byl pryč.

Napřímila se, natáhla si šortky a ometla z nohou jehličí.

Měsíc zmizel a pocit dobrodružství vystřídal děsivý strach.

Její oči se už přizpůsobily tmě, takže jí nedělalo potíže najít dvířka přikrytá listím.

Slyšela vlastní dech, unášený pryč v sílícím větru. Vzduch byl studený, ale náhle toužila po teple. Chlad jí pronikal až do kostí jako v zimě, a když sehnutá ometala vrstvy listí, ruce se jí třásly.

Zírala na rezavou, bytelnou závoru zajišťující starý dřevěný poklop. Přejela po něm prsty, ale už ta dvířka nechtěla otevřít. Přála si být zpátky v posteli, v bezpečí. Nemyslet na tu divokou podobu svého otce.

Přece jen ale závoru zkusila vysunout, nejdřív prsty, a když to nešlo, uchopila ji oběma rukama. Se zaťatými zuby sledovala, jak se dveře se skřípáním uvolňují.

Je tam moje kolo, řekla si, přestože se jí na prsou usadila hrozná tíha. Zářivě červené kolo, které dostane k narozeninám. Nic jiného nenajde.

Pomalu nadzvedla dvířka a nahlédla do tmy dole.

Ztěžka polkla, vytáhla z kapsy miniaturní baterku a v úzkém kuželu světla sestupovala po žebříku.

Náhle ji vyděsila představa, že se v otvoru nad ní objeví otcův obličej. Tvář s tím děsivým vlčím výrazem. Že se dvířka s prásknutím zavřou a uvězní ji tam. Málem ji to přimělo vylézt zase po žebříku rychle ven, ale vtom uslyšela zakňučení.

Ztuhla.

Bylo tam nějaké zvíře. Proč tu má táta zvíře…? Že by štěně? Je to překvapení k jejím narozeninám? Štěně, po kterém odjakživa toužila, ale nesměla ho mít. Štěně, které si nevyškemral dokonce ani Mason.

Seskočila na hliněnou podlahu, do očí se jí draly slzy. Musí se modlit, prosit o odpuštění za ty strašné myšlenky – myšlenky jsou hříšné stejně jako činy – o otci.

Mávala baterkou, srdce plné úžasu a radosti – nadlouho, předlouho poslední radosti, jakou cítí. Ale místo aby našla kňučící štěně v kleci, našla tam ženu.

Z jejích vytřeštěných očí se skelným leskem se řinuly slzy. Z úst přelepených páskou vycházely příšerné zvuky. Na obličeji a na krku měla oděrky a modřiny.

Byla úplně nahá, ale nesnažila se zahalit.

Spíš nemohla, nemohla se přikrýt. Ruce měla svázané provazem – potřísněným krví z čerstvých ran na jejích zápěstích a upevněným ke kovovému sloupku za starou matrací, na které ležela. A byla přivázaná i za kotníky na doširoka roztažených nohou.

A pořád vydávala ty příšerné zvuky, které Naomi rvaly uši a stahovaly jí útroby.

Jako v nějakém snu vykročila dopředu. Hučelo jí v uších, jako by zůstala příliš dlouho pod vodou a nemohla se dostat zpátky na hladinu. V ústech měla tak sucho, že ji slova škrábala v krku.

„Nekřičte. Nesmíte křičet, ano? Mohl by to uslyšet a vrátit se. Rozumíte?“

Žena přikývla, v napuchlých očích žadonící pohled.

Naomi vjela nehty pod pásku. „Musíte být zticha,“ zašeptala s třesoucíma se rukama. „Prosím, buďte zticha.“ Uvolnila pásku a odtrhla ji.

Znělo to hrozně a kolem úst ženy se objevila rána, rozedřená do masa, ale naštěstí nekřičela.

„Prosím.“ Její hlas skřípal jako rezavé dveřní panty. „Prosím, pomoz mi. Prosím, nenechej mě tady.“

„Musíte pryč. Musíte utéct.“ Naomi se ohlédla ke sklepním dvířkům. Co když se vrátí? Ach bože, co když se ten divoký člověk s podobou jejího otce vrátí?

Snažila se rozvázat provaz, jenže uzly byly příliš utažené. Chvíli si zoufale rozdírala prsty a pak se v chabém světle z malé baterky rozhlédla.

Uviděla láhev pálenky – zapomněl ji u nich doma někdo z otcovy rodiny – a další provaz, stočený a přichystaný k použití. Starou přikrývku, lucernu. Časopisy s nahými ženami na obálkách, foťák a – ne, to ne – fotky žen přilepené páskou na zdi. Jako tahle dívka, nahé, svázané, vyděšené a zakrvácené.

Ženy s vytřeštěnýma mrtvýma očima.

Starou židli, plechovky a sklenice s jídlem na polici přitlučené ke zdi. Hromadu hadrů – ne, šatstva, potrhaného šatstva – potřísněných krví.

Cítila její pach.

A taky nože. Tolik nožů.

Nechala to vše být, uzavřela mysl vůči všemu ostatnímu, popadla jeden z nožů a začala přeřezávat uzel.

„Musíte být zticha, buďte zticha.“

Trochu řízla do masa, žena ale nevykřikla.

„Prosím, pospěš si. Prosím, prosím.“ Snažila se svěsit uvolněné ruce, paže se jí třásly. Tlumeně zasténala. „Bolí to. Ach bože, bože, tak moc to bolí.“

„Nemyslete na to, prostě na to nemyslete, nebo to bude bolet ještě víc.“ Vlastně bolelo už jen na to myslet. Naomi se rozhodla neuvažovat o krvi, fotkách, hromadě potrhaného a zakrváceného oblečení.

Začala uvolňovat pouta na kotnících. „Jak se jmenujete?“

„Já… jsem Ashley. Jmenuju se Ashley. Prosím, tykej mi. Kdo je ten člověk? Kde je?“

Nemohla, nechtěla o tom mluvit ani přemýšlet. „Šel domů. Začíná bouřka. Slyšíš?“

Naomi přeřezávala provaz a říkala si, že je určitě taky doma. Leží doma v posteli a tohle všechno je zlý sen. Neexistuje žádný starý sklep na kořenovou zeleninu, který páchne pižmem, močí a něčím ještě horším, žádná žena, žádný zdivočelý muž. Probudí se ve vlastní posteli a bouřka všechno ochladí.

Až se probudí, všechno bude čisté a chladivé.

„Musíš vstát, jít ven. Utéct.“

Běžet, prchnout do tmy, utéct pryč. Vyjde najevo, že se tohle nikdy nestalo.

Ashley, po jejímž zhmožděném obličeji tekl proudem pot, se snažila vstát, ale nohy ji odmítaly nést. Spadla na hliněnou podlahu, sípavě dýchala. „Nedokážu to… neudržím se na nohou… Promiň, nezlob se. Musíš mi pomoct. Prosím, pomoz mi dostat se odsud.“

„Tvoje nohy spí, to je vše.“ Naomi popadla přikrývku a hodila ji Ashley přes ramena. „Snaž se je probudit.“

Společným úsilím se jim podařilo dostat Ashley na nohy. „Opři se o mě. Budu tě strkat po žebříku nahoru, ale musíš se snažit lézt. Snaž se.“

„Zvládnu to. Dokážu to.“

Sunuly se pomalu a upoceně vzhůru, bičoval je déšť a Ashley při té krátké cestě dvakrát málem sklouzla dolů. Naomi se s vypětím všech sil snažila udržet její tíhu. A pak se Ashley s posledním vzlyknutím vytáhla nahoru, ležela na zemi a ztěžka oddechovala.

„Musíš utíkat.“

„Nevím, kde jsem. Promiň. Nevím, jak dlouho jsem byla tam dole. Den, dva. Nic jsem nejedla ani nepila od té doby, co mě… Jsem zraněná.“