Copyright © Orion Mintaka (UK) Ltd 2016

First published by HarperCollins Publishers 2016

HarperCollins Publishers,

1 London Bridge Street, London SE1 9GF

Translation © Dalibor Míček, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu PHARAOH

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-609-2 (ePub)

ISBN 978-80-7543-610-8 (mobi)

Tento román věnuji své manželce Mokhiniso.

Od prvního dne, kdy jsem tě poznal,

jsi magnetem mého života.

Díky tobě je každý den jasnější

a každá hodina vzácnější.

Jsem navždy tvůj a navěky tě budu milovat.

Wilbur

I když bych raději spolkl vlastní meč, než to otevřeně přiznal, hluboko v srdci jsem cítil, že nastává neodvratný konec.

Před více než padesáti lety vtrhly do našeho velkého Egypta hyksóské hordy. Hyksósové přišli z východní pustiny a byli to divocí a krutí lidé neznající slitování. Přivezli s sebou válečný prostředek, který jim zaručoval neporazitelnost v každé bitvě – koně zapřažené do bojových vozů. Egypťané dosud nic podobného neviděli, ani o tom neslyšeli. Hleděli jsme na ně jako na něco ohavného a odporného.

Naše pěší oddíly se pokusily hyksóský nápor zastavit, ale barbaři ve svých vozech je hnali před sebou a bez námahy je obkličovali, načež je zasypali deštěm šípů. Nezbylo nám nic jiného než nasednout do lodí a utéct na jih proti proudu mocného Nilu. Přetahovali jsme náklad a plavidla přes peřeje a nakonec jsme zmizeli v divočině. Prožili jsme v ní více než deset let a chřadli steskem po domově.

Náhodou se mi před odplutím podařilo chytit větší množství nepřátelských koní, které jsme vzali s sebou. Brzy jsem zjistil, že koně zdaleka nejsou odpudiví tvorové, právě naopak, jsou to ta nejinteligentnější a nejpoddajnější zvířata. Sestrojil jsem vlastní verzi válečného vozu, která byla lehčí, rychlejší a pohyblivější než typ používaný Hyksósy. Z chlapce, který se později stal egyptským faraonem Tamosem, jsem vycvičil vynikajícího vozataje.

Když nastal čas, vyrazili jsme my Egypťané s flotilou říčních člunů po proudu Nilu, vylodili jsme naše vozy na egyptské půdě, vrhli se na nepřítele a zahnali ho daleko až k severní deltě. A v následujících dekádách jsme s nepřátelskými Hyksósy neustále bojovali.

Nyní však kolo osudu opsalo úplný kruh. Faraon Tamos zestárl a ležel ve svém stanu smrtelně zraněný hyksóským šípem. Egyptská armáda se rozpouštěla před očima a já budu zítra čelit nevyhnutelnému.

Ani moje neohrožená povaha, která nám pomohla přežít uplynulé půlstoletí bojů, už nestačila. V průběhu posledního roku jsme byli poraženi ve dvou velkých krvavých a lítých bitvách a hyksóští nájezdníci, kteří se zmocnili větší části naší země, stáli na prahu konečného triumfu. Ovládali prakticky celý Egypt. Naše legie byly vyčerpané a zlomené. Ač jsem se zoufale snažil obnovit jejich bojového ducha a vybičovat je k odporu, zdálo se, že vojáci rezignovali, že se smířili s porážkou a potupou. Ztratili jsme více než polovinu koní a těm, kteří se dosud drželi na nohou, scházely síly, takže sotva unesli náklad nebo utáhli vůz. Pokud se týká mužů, téměř polovina utrpěla méně či více vážná zranění, která si ovázali roztrhanými hadry. V obou bitvách, které jsme od počátku roku vybojovali a ztratili, se jejich počet snížil nejméně o tři tisíce. Většina přeživších kulhala nebo se vlekla do boje s mečem v jedné a berlou v druhé ruce.

Je smutná pravda, že mnohé mezery v našich řadách zavinily spíš dezerce než smrt nebo zranění na bitevním poli. Kdysi pyšné faraonovy legie nakonec ztratily odvahu a houfně prchaly před nepřítelem. Slzy studu mi tekly po tvářích, když jsem žadonil a hrozil bičováním, smrtí a zneuctěním, jak naše voje proudily kolem mě do týlu. Nikdo si mě nevšímal, nikdo mi nevěnoval jediný pohled, když odhazovali zbraně a spěchali nebo kulhali pryč. Hyksóské šiky stály před branami Luxoru, někdejších Théb. A já zítra povedu prořídlé zbytky egyptské armády do posledního chabého vzepětí, abych odvrátil krvavé zničení našeho národa.

Nad bitevní pole se snesla noc. Přikázal jsem sluhům, aby vyčistili čerstvé krvavé skvrny na mém štítu a zbroji a vyklepali promáčklinu na přilbici, kterou tam ráno zanechala čepel hyksóského meče. Chochol zmizel, odseknutý onou nepřátelskou čepelí. Poté jsem se v blikavém světle pochodně zadíval do zrcadla z leštěného bronzu a zamyslel se nad svým zjevem. Jako vždy povzbudil mého uvadajícího ducha. Znovu jsem si připomněl, jak ochotně muži následují představu nebo reputaci, i když zdravý rozum varuje před hrozící zkázou. Přinutil jsem se usmát na zrcadlo a snažil se ignorovat melancholické stíny v hlubinách očí. Poté jsem se sklonil pod chlopní stanu a odešel vzdát úctu draze milovanému vládci.

Faraon Tamos ležel na nosítkách v péči trojice lékařů a šesti ze svých početných synů. V širším kruhu se kolem něho shromáždili jeho generálové a důležití rádci a ministři a také pět nejoblíbenějších manželek. Všichni se tvářili vážně a manželky plakaly, neboť faraon umíral. Dopoledne utrpěl na bojišti strašlivé zranění. Z hrudi mu ještě pořád trčel dřík hyksóského šípu. Žádný z přítomných lékařů, dokonce ani já ze všech nejschopnější, neměl tu smělost, aby se pokusil vytáhnout hlavici se zpětnými háčky, která se zabořila tak blízko srdce. Pouze jsme uřízli dřík těsně u rány a teď jsme čekali na nevyhnutelný konec. Nejpozději zítra před polednem Tamos uvolní zlatý trůn svému nejstaršímu synovi Utteriku Turovi, který teď seděl vedle něho a snažil se nedávat najevo, jak se raduje a těší, až se ujme vlády nad velkým Egyptem. Utterik byl nevýrazný budižkničemu, který si ani nedokázal představit, že při zítřejším západu slunce nemusí už jeho říše existovat. Alespoň já jsem si to o něm v té době myslel. Brzy jsem měl zjistit, jak neblaze jsem se v něm mýlil.

Tamos byl tehdy už starý muž. Jeho věk jsem znal prakticky na hodinu přesně, neboť jsem to byl já, kdo ho pomáhal přivést na tento drsný svět. Jeho první čin, jen co poprvé otevřel oči, se stal populární legendou – vyprázdnil na mě močový měchýř a já nechápal, jak ho mohl mít novorozenec tak plný. Musel jsem potlačit úsměv, když jsem pomyslel na to, že v následujících více než šedesáti letech mi stejným způsobem dával bez váhání najevo, že jsem ho v něčem byť jen nepatrně zklamal.

Přistoupil jsem k jeho nosítkám a poklekl, abych mu políbil ruce. Vypadal dokonce starší, než odpovídalo jeho skutečnému věku. Ač si nedávno začal barvit vlasy a vousy, věděl jsem, že pod nánosem světle ryšavého barviva, jemuž dával přednost, má vlasy šedivé jako sluncem vybělené mořské řasy. Kůži v obličeji mu rozryly hluboké vrásky a měl ji posetou tmavými skvrnami. Pod očima měl zkrabatělé váčky, pod těma očima, v nichž se zřetelně zračila blížící se smrt.

O svém věku nemám nejmenší ponětí – s jistotou mohu tvrdit jen to, že jsem podstatně starší než faraon –, ovšem podle vzhledu by mi každý hádal nanejvýš polovinu jeho let. Jsem totiž dlouhověký a požehnaný bohy, zejména bohyní Inanou, což je tajné jméno bohyně Artemis.

Faraon ke mně vzhlédl a promluvil s obtížemi a v bolestech, hlas měl ochraptělý a dech mu hvízdal v hrdle. „Tato!“ pozdravil mě přezdívkou, jíž mě pokřtil, když byl ještě dítě a neuměl pořádně mluvit. „Věděl jsem, že přijdeš. Vždycky vytušíš, kdy tě nejvíc potřebuju. Pověz mi, nejdražší příteli, co bude zítra?“

„Zítřek patří tobě a Egyptu, můj pane a vládce.“ Nevím, proč jsem mu odpověděl právě těmito slovy, když bylo jasné, že všechny zítřky už budou patřit Anupovi, bohu hřbitovů a podsvětí. Já jsem však svého faraona miloval a chtěl jsem, aby zemřel v klidu a pokoji.

Usmál se a už nic neřekl, jen natáhl roztřesenou ruku, vzal mou do rozklepané dlaně a přitiskl si ji na prsa. Držel ji tam, dokud neusnul. Lékaři a faraonovi synové opustili pavilon a já mohu přísahat, že jsem viděl na Utterikově tváři úsměšek, když se loudal ven. Seděl jsem u Tamose dlouho přes půlnoc, stejně jako jsem seděl u jeho matky, když odcházela z tohoto světa, ale nakonec mě přemohla únava po celodenní bitvě. Uvolnil jsem ruku z jeho sevření a opustil ho. Pořád ještě měl na rtech úsměv. Dobelhal jsem se ke své rohoži a padl na ni ve spánku podobném smrti.

Sluhové mě vzbudili, ještě než první paprsky nového dne pozlatily oblohu. Ve spěchu jsem se oblékl do bitvy a připjal si meč, pak jsem rychle běžel do královského pavilonu. Když jsem znovu poklekl vedle faraonova lůžka, stále se usmíval, ale ruce měl na dotek studené. Byl mrtvý.

„Budu za tebou truchlit později, drahý Meme,“ slíbil jsem mu, když jsem vstal. „Teď musím jít, abych se ještě jednou pokusil splnit přísahu, kterou jsem se zavázal tobě a našemu velkému Egyptu.“

Je prokletím dlouhověkého, že přežije všechny, které nejvíc miloval.

Zbytky našich uštvaných legií se shromáždily při ústí průsmyku před zlatým městem Luxor, kde jsme po třicet pět zoufalých dnů zadržovali hordy dobyvačných Hyksósů. Nasedl jsem do vozu a projel kolem zdecimovaných řad. Poznávali mě a ti, jimž ještě zbyly síly, se vyškrábali na nohy a skláněli se, aby pomohli zraněným kamarádům postavit se do bojové formace. Byla to truchlivá přehlídka, ale všichni, zdraví a dosud silní i ti, kteří již urazili polovinu cesty k smrti, pozvedli zbraně k jitřní obloze a hlasitě mi provolávali slávu, jak jsem kolem nich projížděl.

Zaznělo sborové skandování: „Taita! Taita! Taita!“

Potlačil jsem slzy, když jsem viděl tyto odvážné syny Egypta v tak žalostném stavu. Donutil jsem se k úsměvu, smál jsem se a povzbudivě na ně křičel, volal jsem na věrné společníky, které jsem v davu poznal: „Hej, Osmene! Věděl jsem, že tě zase najdu v první řadě!“

„Nikdy víc než na délku meče za tebou, můj pane!“

„Lothane, ty nenasytný starý lve. Copak jsi už nesrazil k zemi víc hyksóských psů, než byl tvůj spravedlivý podíl?“

„Ano, ale pořád je to o polovinu míň, než jsi jich skolil ty, lorde Tato.“ Lothan patřil k mým obzvláštním oblíbencům, proto jsem mu dovolil oslovovat mě familiární přezdívkou. Jen co jsem je minul, jásot vystřídalo děsivé ticho. Muži zase klesali na kolena a hleděli k průsmyku, kde hyksóské legie čekaly na plné denní světlo, aby obnovily útok. Bitevní pole kolem nás bylo po mnohadenních jatkách hustě poseto mrtvolami. Slabý předjitřní vánek k nám přinášel zápach smrti, který se mi s každým nádechem lepil na jazyk a patro jako hustý olej. Kašlal jsem a plival přes postranici vozu, ale s následujícím nádechem smrad ještě zesílil a zhoustl, byl stále odpudivější.

Na hromadách těl rozesetých všude kolem již hodovali mrchožrouti. Supi a krkavci kroužili v zužujících se spirálách a pak se vrhali k zemi, aby se porvali se šakaly a hyenami o nejšťavnatější kusy utrženého masa, které pak vcelku polykali. Hrůzou mi naskočila husí kůže, když jsem si představil, že mě čeká stejný osud, až nakonec podlehnu hyksóským mečům.

Otřásl jsem se a snažil se truchlivé myšlenky zapudit. Křikl jsem na své kapitány, ať pošlou lučištníky dopředu posbírat co nejvíc šípů z mrtvol a doplnit toulce.

A pak jsem přes kakofonii hašteřících se ptáků a zvířat zaslechl dunění jediného bubnu, který ozvěna přinesla z průsmyku. Moji muži ho také zaslechli. Seržanti vyštěkli rozkazy a lučištníci se spěšně vraceli z bitevního pole s posbíranými šípy. Muži v čekajících řadách se zvedli a zformovali se do útvaru rameno vedle ramene a s překrývajícími se štíty. Čepele mečů a hroty oštěpů měli častým používáním oprýskané a tupé, ale to jim nebránilo obrátit je proti nepříteli. Ramena luků měli v místech, kde popraskalo dřevo, ovázané provázky a u mnoha šípů vytažených z mrtvol chyběla pírka na koncích, ale zblízka přesto najdou cíl. Moji muži byli ostřílení veteráni a znali každý trik jak z poničených zbraní a výstroje dostat co nejvíc.

U vzdáleného ústí průsmyku se z ranního šera začaly vynořovat masy nepřátel. Zprvu se jejich formace zdály prořídlé a slabé, neboť byly zatím daleko a slabě osvětlené, ale rychle narůstaly co do mohutnosti, jak pochodovaly směrem k nám, aby nás napadly. Supové s vřískotem a pištěním vzlétali do vzduchu, šakali a další mrchožrouti utíkali před postupujícím nepřítelem. Hordy Hyksósů zaplnily průsmyk od jedné stěny ke druhé a já jsem nikoli poprvé pocítil strach. Zdálo se, že nás početně převyšují nejméně trojnásobně, ale možná i čtyřnásobně.

Jak se nepřátelé blížili, viděl jsem na nich, že jsme je pokousali stejně divoce jako oni nás. Většina utrpěla nějaké zranění a měli je ovázané stejně zakrvácenými hadry jako my. Někteří se belhali o berlích, jiní vrávorali a kulhali, jak je seržanti poháněli do boje karabáči z nevydělané kůže. Potěšilo mě, že se jejich poddůstojníci musí uchylovat k tak drastickým prostředkům, aby donutili mužstvo dodržet bojovou formaci. Projel jsem s vozem podél naší přední řady, povzbudivě jsem křičel a ukazoval na hyksóské velitele s karabáči.

„Muže jako vy nemusí nikdo bičovat, aby vás přesvědčil, co je vaší povinností.“ Můj hlas přehlušil dunění hyksóských bubnů a dusot okovaných bot. Egyptští vojáci mi provolávali slávu a blížícího se nepřítele zahrnuli záplavou urážek a posměchem. Celou dobu jsem odhadoval zmenšující se vzdálenost mezi čelními voji znepřátelených armád. Z původních tří set dvaceti, s nimiž jsem zahájil toto tažení, mi zůstalo pouhých dvaapadesát bojeschopných válečných vozů. Ztráty našich koní byly nenahraditelné. Naši jedinou výhodu představovalo postavení při ústí strmého, rozeklaného horského průsmyku. Vybral jsem ho s velkou péčí a taktickou vychytralostí, kterou jsem si za svého dlouhého života osvojil v nespočetných bitvách.

Hyksósové do značné míry spoléhali na válečné vozy, na nichž dopraví lučištníky do blízkosti našich řad. Navzdory příkladu, který si od nás mohli vzít, nikdy nevyvinuli trojitě zakřivený luk. Tvrdohlavě se drželi zbraně s rovným lučištěm, která nedokázala vystřelit šíp tak rychle, a tudíž ne tak daleko jako náš dokonalejší typ. Tím, že jsem je donutil opustit vozy na protějším konci skalnatého průsmyku, jsem je zbavil možnosti dopravit lučištníky na dostřel k naší pěchotě.

Nastal kritický okamžik, kdy jsem musel nasadit do bitvy zbylé válečné vozy. Vedl jsem jízdní eskadru osobně, ve vyrovnané řadě jsme cválali k předsunutým hyksóským vojům. Vypustili jsme šípy do stěsnaných zástupů ze vzdálenosti šedesáti až sedmdesáti kroků a zabili nebo zmrzačili nejméně třicet nepřátel, než na nás mohli zaútočit.

Když se to stalo, seskočil jsem z vozu, a zatímco s ním můj vozataj cválal do bezpečí, vtlačil jsem se doprostřed první řady a svůj štít, obrácený proti nepříteli, jsem zaklesl mezi dva spolubojovníky.

Téměř vzápětí následoval bouřlivý okamžik, kdy se obě armády srazily. Nepřátelský šik narazil na náš s ohlušujícím rachotem a řinkotem bronzu o bronz. Oba voje na sebe tlačily zaklíněnými štíty a napínaly síly, aby prorazily protivníkovy řady. Gigantický zápas nás zahltil pocitem obscénní intimity, perverznějším než i ten nejzvrácenější sexuální akt. Bojovali jsme břicho na břicho, tvář na tvář, a když jsme vrčeli a řvali jako zvířata v říji, ze zkřivených úst odletovaly gejzíry slin do obličejů nepřátel, kteří se na nás tlačili z bezprostřední vzdálenosti.

Byli jsme příliš natlačeni k sobě, abychom mohli použít dlouhé zbraně. Uvázli jsme v drtivém sevření mezi stěnami z bronzových štítů. Ztratit pevnou půdu pod nohama znamenalo pád a těžké zranění nebo smrt pod bronzovými sandály spojenců či nepřátel.

Za hradbou štítů jsem bojoval tak často, že jsem na základě vlastních zkušeností navrhl a zkonstruoval zvláštní zbraň, určenou pro tyto situace. Dlouhá čepel kavaleristického meče zůstala pevně vězet v pochvě, nahrazena tenkou dýkou s čepelí ne delší než rozpětí prstů. Tuto malou zbraň můžete použít, i když máte obě paže sevřeny tlakem pancířů a obličej nepřítele je v těsné blízkosti od vašeho. Jednoduše vložíte ostrou špičku do štěrbiny v předním ochranném plátu a vší silou zatlačíte.

Ten den jsem před branami Luxoru zabil nejméně deset hyksóských bestií s rozcuchanými tmavohnědými vousy, zatímco jsem stál pořád na jednom místě a jen nepatrně pohnul pravou rukou. Pohled do očí nepřítele, jehož tvář se zkroutila v agónii, když cítil, jak mu moje čepel proniká do těla a zasahuje životně důležité orgány, mi přinášel nesmírné uspokojení, stejně jako závan posledního výdechu, než se zhroutil k zemi. Nejsem povahou krutý ani mstivý, ale dobrý bůh Horus ví, že můj lid a já jsme už dost vytrpěli z rukou tohoto barbarského kmene, abychom si vychutnali každou příležitost k odvetě, která se nám naskytla.

Nevím, jak dlouho jsme se potýkali uzavřeni ve zdi štítů. Tehdy mi to připadalo jako dlouhé hodiny brutálního boje, ale podle změny polohy nelítostného slunce jsem poznal, že netrvalo ani hodinu, než se hyksóské hordy odpoutaly od našich řad a o kousek ustoupily. Zuřivost boje obě strany vyčerpala. Přes úzké území nikoho jsme na sebe plivali urážky, oddychovali jako divoká zvířata, zbroceni krví a potem a potácející se na nejistých nohou. Tvrdé zkušenosti mě však už dávno poučily, že oddech nebude mít dlouhého trvání, než se znovu na sebe vrhneme jako vzteklí psi. A věděl jsem také, že toto je naše poslední bitva. Díval jsem se na muže kolem sebe a viděl, že mají na kahánku. Nezůstalo nás víc než dvanáct set. V hradbě štítů bychom možná přežili další hodinu, ale o moc déle už ne. A pak bude po všem. Musel jsem zmobilizovat vůli, abych nepodlehl zoufalství.

Pak mě náhle kdosi zezadu zatahal za paži a křičel na mě, ale jeho slova mi nedávala smysl. „Lorde Taito, v našem týle postupuje velký nepřátelský oddíl. Úplně nás obklíčili. Jestli nevymyslíš, jak se jim ubráníme, jsme vyřízení.“

Prudce jsem se otočil k poslu velmi špatných zpráv. Pokud je to pravda, pak je Egypt dvojnásob odsouzený k zániku. Hleděl jsem na muže, kterého jsem znal a mohl mu důvěřovat. Byl to jeden z nejslibnějších důstojníků faraonovy armády, velel 101. eskadře těžkých válečných vozů. „Zaveď mě tam a ukaž mi je, Merabe!“ přikázal jsem mu.

„Tudy, můj pane! Mám pro tebe čerstvého koně.“ Určitě si všiml, že jsem na pokraji zhroucení, protože mě vzal za ruku a pomáhal mi překračovat hromady mrtvých a umírajících, odhozených zbraní a součástí výstroje, jimiž bylo bitevní pole poseté. Doběhli jsme k malé týlové jednotce našich legionářů, kde na nás čekali dva koně, kteří zdaleka nebyli čerství, jak posel sliboval. Zatím jsem se natolik zotavil, že jsem setřásl Merabovu pomocnou ruku. Velmi nerad dávám před svými muži najevo slabost, byť sebemenší.

Vysedl jsem na koně a v čele nepočetné skupinky jsem cválal přes malou vyvýšeninu, která nás dělila od koryta Nilu. Na hřebeni jsem oři přitáhl uzdu tak prudce, že natáhl krk dozadu, vzepjal se a otočil se na zadních o celý kruh. Zoufalství, které se mě zmocnilo, se nedá popsat slovy.

Podle toho, co mi Merab řekl, jsem čekal tři čtyři stovky svěžích hyksóských válečníků přibližujících se k nám zezadu. I to by byl dostatečný počet, aby zpečetili náš osud. Místo toho jsem hleděl na armádu doslova tisíců pěšáku, na dobrých pět stovek vozů a stejný počet jezdců na koních. A to vše se valilo po bližším břehu Nilu. Dorazil jsem na hřeben ve chvíli, kdy se cizí vojsko vyloďovalo z flotily neznámých válečných lodí, které kotvily podél břehu pod zlatým městem Luxorem.

Vedoucí jízdní oddíly již vystoupily na břeh. Jen co jejich velitel spatřil naši ubohou skupinku, vyrazilo cvalem vzhůru po svahu deset nebo dvanáct mužů, by nás napadli.

Ocitli jsme se v bezvýchodném postavení a já musel řešit strašlivé dilema. Naši koně byli vyčerpaní. Kdybychom se otočili a pokusili se utéct, ta skvělá a očividně odpočatá zvířata by nás po stovce kroků dostihla. Jestli zůstaneme stát a pustíme se do boje, jezdci nás pobijí a ani se při tom nezapotí.

Pak jsem potlačil zoufalství a podíval se na cizince pozorněji. Pocítil jsem slabý záblesk úlevy, který mě posílil na duchu. Ti muži neměli na hlavách hyksóské válečné přilbice. A nebyly to typické hyksóské galéry, ze kterých vojsko vystupovalo.

„Zůstaň zde, kapitáne Merabe!“ křikl jsem na důstojníka. „Já vyjedu těm cizincům naproti a budu s nimi vyjednávat.“ Než mohl mladík něco namítnout, odepnul jsem od opasku pouzdro s mečem, a aniž bych zbraň vytasil, pozvedl jsem ji vzhůru v univerzálním mírovém gestu. Pak jsem pomalým klusem vyrazil ze svahu vstříc oddílu cizích jezdců.

Živě si vzpomínám na pocit beznaděje, který mě ovládl, když jsem se k nim blížil. Bylo mi jasné, že tentokrát jsem od bohyně prozřetelnosti a šťastné náhody Tyché žádal příliš mnoho. Velitel skupiny jezdců však vyštěkl rozkaz a jeho muži na znamení míru zasunuli meče do pochev a zastavili se v sevřené formaci za ním.

Následoval jsem jejich příklad a přitáhl jsem uzdu. Od jejich velitele mě dělilo několik desítek kroků. Mlčky jsme na sebe hleděli po dobu, co trvá jedno nadechnutí, a já jsem pak zvedl hledí otlučené přilby, abych cizinci ukázal obličej.

Velitel oddílu cizích jezdců se rozesmál. Za těchto stresujících okolností to byl ten nejméně očekávaný zvuk, ale mně připadal vzdáleně povědomý. Ten smích jsem už kdysi slyšel. Hleděl jsem na toho muže celou půlminutu, než jsem ho poznal. Měl prošedivělé vousy, ale byl stejně urostlý, svalnatý a sebejistý jako kdysi, ne již však ten mladý kozel s dychtivým výrazem, jenž si hledá své místo ve tvrdém, náročném světě, který nic neodpouští. Očividně to místo našel. Z jeho osobnosti vyzařovala velitelská aura a za jeho zády táhla obrovská armáda.

„Zaras?“ vydechl jsem pochybovačně. „To přece nemůžeš být ty.“

„Jen jméno je jiné, jinak zůstalo vše při starém, Taito. Možná s výjimkou toho, že jsem o něco starší, a jak věřím i moudřejší.“

„Pořád, i po těch letech, si na mě pamatuješ? Jak už je to dávno?“ vyzvídal jsem zvědavě.

„Pouhých třicet let. Ano, pořád si tě pamatuju. Na tebe nezapomenu nikdy, i kdybych žil desetkrát déle než teď.“

Nyní byla řada na mně, abych se rozesmál. „Říkáš, že sis změnil jméno? Jak tě nyní lidé znají, drahý Zarasi?“

„Přijal jsem jméno Hurotas. To moje staré vzbuzovalo jisté nepříjemné konotace,“ odvětil a já jsem se usmál tomu do očí bijícímu podcenění.