Cilla & Rolf Börjlind

SOV DU LILLA VIDEUNG

Copyright © 2016 by Cilla and Rolf Börjlind, by Agreement with Grand Agency, Sweden and Andrew Nurnberg Associates International Limited, Czech Republic

Translation © 2017 by Mária Bratová

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-5714-6

… veď stále vládne mráz.

ZACHARIAS TOPELIUS

Minule stála blízko a na biele plátenné nohavice jej vystreklo trochu krvi, preto sa dnes večer stiahla do úzadia. Vzduch okolo nej napĺňali vône neznámych rastlín a korenia, ale aj iné pachy, vlastne zápach krvi, terpentínu, cigaretového dymu a kyslastého potu. No už si na to zvykla. Lokál bol nabitý na prasknutie a jediné vetranie zabezpečovali úzke dvierka vedúce do uličky, tie však zostali zatvorené. Do miestnosti sa natlačilo najmenej päťdesiat ľudí. Obstali arénu a šírili svojský pach. Nečudo, že vzduch akoby oťažel.

Iba z nej sa šírila svieža vôňa prírodného mydla.

Muži v miestnosti, lebo okrem nej tam boli samí chlapi, boli oblečení takmer rovnako. Špinavé nohavice a tenké biele košele, na krkoch dvoch či troch starších mužov svietili červeno-modré šály. Viacerí mali na hlave biele klobúky s úzkou strieškou, podaktorí držali v ruke fľašu a popíjali. Hnedú domácu pálenku. Zo dva razy už zdvorilo odmietla ponuku na pár hltov, s ktorou sa na ňu obracali muži okolo nej. Zakaždým na ňu žmurkli a vyčarovali úsmev, pri ktorom odhalili preriedené zuboradie.

A potom si sami dožičili poriadny hlt.

Trochu sa vystrela, hoci bola vyššia než väčšina osadenstva v lokáli, takže na špičkách pohodlne dovidela dopredu. Pozerala sa na prvého kohúta. Podľa rukou napísanej ceduľky, čo nad hlavu zdvihol jeho majiteľ, sa volal Black Killer. Bol to veľký čierny kohút s hrdým hrebienkom a niekoľkými silnými červenými pierkami na krídlach. Vypustili ho do okrúhlej arény. Jeho nástup sprevádzala kakofónia hlasov v jazyku, čo sa naučila rozoznávať. Znela tam tagalčina, ale aj spevavé zvuky cebuánčiny a nárečia bikol.

Teraz do arény vpustili druhého kohúta. Red Alerta. Rovnako mocného a pyšného, ako bol prvý, rovnako krásne sfarbeného a bojovne naladeného. V žltom svetle sa mu zaleskli dlhé ostrohy. Bankovky v rukách chlapov pri aréne rýchlo menili majiteľa. Aj dnes v noci budú niekoľkí ľudia menej chudobní, väčšina však utopí žiaľ v hnedej pálenke.

Stavila na Red Alerta. Bol to omyl.

Kohúty niekoľko sekúnd krúžili okolo seba, dodržiavali odstup, šušorili perie, aby zapôsobili či zastrašili protivníka, a odrazu zaútočili. Obaja naraz. Potom sa už nedalo rozoznať, ktorý je ktorý. Po aréne sa prevaľoval mrak kohútích pier, zobákov, ostrôh a hrebeňov. Vo vzduchu lietalo vyšklbané perie, šíril sa pach krvi a publikum hulákalo.

A potom sa to skončilo.

Red Alert ležal na chrbte vedľa nízkej drevenej obruby okolo arény, doďobané kohútie telo sa triaslo, krvácalo a jedna noha kŕčovito hrabala. Lokál sa naplnil jačaním, z ktorého sa nedalo rozumieť, čo sú výkriky radosti a čo nadávky. Iba tváre gániacich mužov prezrádzali, na koho stavili.

Keď z malej arény odstránili víťaza aj porazeného a zakrvavenú podlahu zasypali slamou, prišiel čas na druhý zápas. Ten ju však už nezaujímal. Prišla si staviť na Red Alerta, ale ten prehral.

Vyšmykla sa úzkymi dverami a zastala v tme. Pred ňou ležala zablatená ulička, čo ústila do väčšej, vedúcej dolu k Muelle Pier i Puerto Galera, k jednému z množstva členitých pobrežných zákutí ostrova Mindoro. Vytiahla si škatuľku cigariet a zapaľovač.

„Cosmina.“

Otočila sa. Z dverí vychádzal zjazvený, dohneda opálený muž v bielom klobúku. V ruke držal svojho mŕtveho kohúta. Muž sa volal Ferdinand a patril k tým pár ľuďom, s ktorými sa tu stihla zoznámiť. Práve preto stavila na jeho kohúta.

„Pôjdeš sa so mnou najesť?“ opýtal sa.

Cosmina už vedela, že toto pozvanie je pre ňu česť. Mŕtveho kohúta vždy uvarili a zjedli, no na večeru pozývali iba vybraných hostí. V týchto končinách to nazývali jedlo porazených. No ona nerada jedávala neskoro večer. A už vôbec nie zviera, ktoré pred chvíľou roztrhalo iné zviera.

„Vďaka, Ferdinand, ale už musím ísť. Pozdravuj odo mňa rodinu.“ Ferdinand sa mierne uklonil a pozrel sa na Cosminu. Vysoká tmavovláska bola veľmi pekná, potvrdila to aj jeho manželka a on s ňou súhlasil.

„Mrzí ma, že Red Alert prehral,“ povedal.

„Aj mňa. Bol to parádny kohút. Tvoja strata je väčšia než moja.“ Ferdinand sa znova mierne uklonil a veľmi pomaly vykročil do tmy. Hľadela za ním, na jeho ohnutý chrbát a mŕtveho kohúta, čo mu ovísal z ruky. Nemala som to pozvanie prijať? prebleslo jej mysľou. Už len kvôli nemu. Zapálila si a vykročila opačným smerom, kde zaparkovala svoju trojkolesovú motorku. Do uličky zavial vietor od mora a aspoň trochu ochladil rozhorúčený vzduch. Tenká modrá blúzka sa jej lepila na telo, lebo vlhkosť a dusné teplo boli úmorné ešte aj v noci.

Kohútie zápasy? Vedela, že sú vlastne nedovolené, teda oficiálne, no úrady ich nezakazovali z jediného prozaického dôvodu – v zastrčených uličkách Puerto Galery neexistovali nijaké úradné osoby. Rozhodne nie v noci. V takomto čase sa úradné osoby držali doma, spali v náručí vlastných či cudzích žien. A to vedeli všetci. Preto sa pár nocí v mesiaci využívalo na zápasy.

Ako napríklad dnes.

Nasadla na trojkolku a naštartovala motor. Do tohto dopravného prostriedku sa priam zaľúbila. Zo všetkých strán bol otvorený, hore mal plátennú striešku, ktorá ju chránila pred dažďom, čo sa tu spúšťal aj niekoľkokrát za deň. Pri istej rýchlosti jazda pôsobila naozaj osviežujúco. Zaradila a práve zamierila k hlavnej ulici, keď sa z tmy pred ňou vynoril muž.

„Ahoj! Neodviezli by ste ma?“

Cosmine bolo jasné, že to nie je nikto z okolia. Dokonca to nebol ani Filipínec. Tento chlap bol prinajmenej taký vysoký ako ona, nakrátko vystrihaný a oblečený v peknej sivej bunde.

„Kam?“

„Do nejakého otvoreného baru.“

Na sedadlo trojkolky sa pohodlne zmestili traja ľudia, takže na nedostatok miesta sa nemohla vyhovoriť. Akosi sa jej však nepozdávalo miesto, kde jej položil otázku, ani čas. Bola hlboká noc a prihovoril sa jej v slabo osvetlenej zastrčenej uličke. Kto by stopoval na takomto mieste? Potiahla si z cigarety a fľochla na muža, potom zaňho, či tam nestoja ďalší chlapi, ale nikoho nevidela. Vyfúkla dym a v blate nohou zahasila ohorok.

„Naskoč si.“

Muž nasadol do trojkolky a stiahol sa k bočnej opierke, takže medzi nimi nechal polmetrovú medzeru. Bola mu za to vďačná. Vyrazila po uličke a pri hlavnej ceste zastavila. Prefrčalo po nej zopár pestrofarebných taxíkov.

„Do ktorého baru chceš ísť?“ opýtala sa. „Je ich dosť napravo aj naľavo.“

„Ktorý mi odporúčaš?“

Cosmina nepatrila k znalcom barov. A keď sa už večer niekam vybrala, spravidla sa rozhodla pre rovnaké miesto – podnik s barom a reštauráciou, čo ležal pri pobrežnej ceste asi kilometer od jej domu. Bolo to dobré miesto s dobrým personálom. Zriedkakedy sa tu zjavili ľudia z inej štvrte. Police boli zásobené alkoholom rovnako ako v lepších hotelových baroch bližšie pri pláži, ibaže výrazne lacnejším.

„Poznám pri ceste jeden dobrý bar,“ povedala. „Je to mojím smerom, teda na sever.“

„Okej.“

Cosmina vyšla na hlavnú cestu a pridala toľko plynu, koľko sa len dalo. Vietor od mora jej strapatil vlasy a chladil tvár. Po ceste premávalo iba málo áut a takmer nijakí cyklisti. Hradskú mala iba pre seba. Len čo vyšli z centra, zmizlo aj pouličné osvetlenie a tmu pretínalo iba svetlo jej trojkolky. Z času na čas jej do dráhy vbehol pes a donútil ju brzdiť, ale na to si už zvykla. Tunajšia oblasť sa len tak hemžila túlavými psami a mačkami. Po ľavej strane sa tiahla pláž, trochu ďalej na mori sa mihali svetlá lodí, čo vyplávali na nočný rybolov. Okolo ohníkov na pláži sa črtali postavy a skupinky ľudí. Väčšina z nich tu aj bývala, medzi palmami neďaleko vody, pod provizórnymi plechovými strieškami či plachtami z nákladniakov. Napravo sa krčili pestrofarebné drevené domy. V tých žili majetnejší obyvatelia, ktorí na trhu vlastnili pult, kde predávali nočný úlovok rýb či ráno pozbieranú úrodu ovocia a zeleniny.

„Volám sa Cosmina,“ ozvala sa po štvrťhodine jazdy.

„René.“

„Odkiaľ si?“

„Z Amsterdamu.“ Holanďan?

„Ako dlho si tu? Teda v Puerto Galere?“

„Pár dní. Je tu hrozne vlhko.“

„To je.“

„Vraj je to dobré na pleť.“

Za celý čas, čo im trvala cesta do baru, si viac slov nepovedali.

Cosmina pribrzdila, odbočila k drevenému plotu a zastala. Bar stál rovno pod cestou, len pár metrov od pláže. V podstate to bol priestor ohradený plotom a so zastrešeným barovým pultom. Stolíky boli voľné. Cosmina si všimla, že muž pri pulte sa pozrel k ceste a zdvihol ruku na pozdrav. Volal sa Manny a patril ku Cosmininým tunajším priateľom. Majiteľ tohto baru. Cosmina vystúpila z trojkolky a opätovala Mannyho pozdrav.

„Ako to dopadlo?“ zakričal k nej Manny.

„Zomrel ten nesprávny kohút.“

Manny sa zasmial a vykročil k bráničke. Cosmina sa pozrela na dlháňa vedľa seba.

„Ako vidíš, nie je to tu napchaté,“ usmiala sa naňho. „Nechcel si mať okolo seba viac ľudí?“

„Ani náhodou. Toto je skvelé. Musíš hneď odísť?“

V Cosmininom živote už nejestvovalo nijaké musíš. Žila a bývala sama a čas využívala, ako sa jej páčilo. Ak sa jej zachcelo, išla na trh, keď ju omrzel, vrátila sa domov. Preto odvetila:

„Nie. Pozývaš na drink?“

René sa usmial, prikývol a prvý vošiel bráničkou, ktorú im otvoril Manny.

„Vitajte,“ pozdravil ich. „Parádna bunda.“

René sa znova usmial a zadíval sa na Mannyho. Dopadal naňho lúč svetla z lampy nad vchodom a odhalil, že väčšiu časť ľavej strany tváre a úst má poznačenú jazvami po popálení. René sa odvrátil a pozrel sa na prázdne stoly.

„Rada sedím pri stene,“ ozvala sa Cosmina.

„Tam?“

René ukazoval na stôl vedľa dreveného plota. Manny už stál pri ňom a vyťahoval stoličku pre Cosminu. Len čo prijala ponúkané miesto, René sa usadil oproti nej. Delil ich nahrubo otesaný drevený stolík, na ktorom trónili soľnička, korenička a držiak na servítky. Manny zopár ráz treskol po stole utierkou, aby odohnal hmyz neznámeho pôvodu.

„Ako zvyčajne?“ opýtal sa Cosminy.

„Áno. A ty?“

Pozrela na Reného, ktorý si trochu vyhŕňal rukávy sivej bundy.

„Čo si tu dávaš zvyčajne ty?“ opýtal sa.

„Neviem. Manny mi čosi namieša a vždy je to dobré. Ochutnáš?“

„Rád.“

Manny spokojne prikývol, usmial sa, ale ďalej postával pri stole.

Cosmina sa opýtala: „Čo je?“

„Iba že sa teším hosťom. Prázdny stôl neporodí dieťa, to mi vždy hovorievala mama…“

„Manny, tie drinky…“

Manny sa uklonil a odišiel. Cosmina sa usmiala na Reného.

„On to tu vlastní. Je to veľmi milý človek, šľachetný. Žiaľ, trochu priveľmi rád reční so svojimi hosťami.“

„Mne to neprekáža, tak si človek aspoň vypočuje pár dobrých príbehov. Čo sa mu stalo na tvári?“

„Tak o ten príbeh by som ho nerada pripravila.“

René sa zasmial a dovyhŕňal si rukávy. Cosmina si všimla, že to robí veľmi starostlivo. Odrazu sa jej pozdávalo, že sa opäť môže zhovárať s niekým zo západného sveta.

Navyše s naozaj atraktívnym chlapíkom.

„Tak čo vlastne robíš v Puerto Galere?“ opýtala sa.

„To je na dlhé rozprávanie.“

„Ani ma to neprekvapuje, tu to už tak chodí.“ Všimla si, ako ju René pozoruje, akoby čosi zvažoval.

Do baru prenikol špľachot morských vĺn, v tme vyhrávali cikády, na pozadí vrčal Mannyho mixér a do toho sa ozval René:

„Kedysi som bol hudobník, hrával som na ulici, potom ma čosi pochytilo a začal som študovať. Chcel som byť chirurgom.“

Cosmine sa rozžiarili oči.

„Chirurgom?“

„Áno. Pár rokov ma to držalo, lenže… cítil som sa ako vo väzení. Ako v nejakom kláštore, kde sa môžeš stýkať iba s lekármi, rozprávať sa iba o operáciách, nanajvýš si zahrať golf… skrátka… obmedzovalo ma to a prestalo zaujímať, tak som z toho začarovaného kruhu vyskočil.“

„A opäť si sa stal muzikantom?“ opýtala sa s úsmevom.

„Nie. Začal som cestovať, zapĺňal som si biele miesta na súkromnej mape. Zrejme som si myslel, že kdesi ďaleko nájdem sám seba.“

„Nemal si rodinu?“

„Mal.“

Cosmina šibla pohľadom na Reného a prekvapil ju jeho výraz. Z ničoho nič sa medzi nimi zrodil zvláštny druh intimity, aký vzniká medzi ľuďmi, ktorých akoby pohltila ničota. Inkognito. Keď sú schopní komukoľvek povedať čokoľvek.

Uprostred úmornej horúčavy.

„Nech sa páči, panstvo!“

Manny sa vynoril pri stole s dvoma miešanými nápojmi na drevenom podnose a s jedálnym lístkom obaleným v plaste. Drinky položil pred hostí a podal im menu.

„Naša kuchyňa je otvorená dvadsaťštyri hodín denne,“ pochválil sa. „Po drinku by som vám odporúčal jedlo dňa. Máme kaloňa, podávaného so sladkokyslou omáčkou a s grilovanou zeleninou. Je to delikatesa!“

Cosmina sa pozrela na Reného. Dnes už odmietla pochutnať si na mŕtvom kohútovi a mŕtvy netopier ju lákal ešte menej. Zdalo sa jej, že René je na tom rovnako.

„Mne postačí tento drink,“ povedal.

„Aj mne.“

Mannymu sa na tvári mihlo sklamanie, no rýchlo sa stratilo. Však po prvom drinku môže prísť druhý, potom ďalší a ďalší – a odrazu sa zjaví hlad! Veď noc je ešte mladá. Zahľadel sa na Cosminu. Kto je tento muž? Kde ho vyhrabala? Doteraz sem nikdy neprišla v sprievode chlapa. Žeby pochádzal z jej vlasti? Lebo že to je cudzinec, o tom nebolo pochýb. Žeby sa poznali z minulosti? Z domova? Hlavou mu vírili ďalšie zvedavé otázky, no zreteľne vnímal, že Cosmina teraz nechce byť vyrušovaná. Možno neskôr, keď sa jeden drink zmení na niekoľko pohárikov. Potom ho možno pozvú, aby si prisadol k stolu na kus reči, a požiadajú, aby im porozprával o svojej popálenej tvári. To býval vždy jeho najväčší tromf, keď sa pokúšal zblížiť s hosťami. Jeho tvár bola v tomto zmysle skutočne výhrou. No na to všetko príde čas až trochu neskôr.

Manny odniesol jedálny lístok k barovému pultu. Cosmina s Reném si pripili a ochutnali nápoje, ktorých zloženie ani jeden z nich nepoznal, no René spokojne pokyvkal hlavou.

„Základom je rum, aspoň si to myslím.“

„Aj podľa mňa.“

Znova si odpili. Cosmina si všimla, že René ju nenápadne pozoruje. Odhrnula si vlasy z tváre a zadívala sa na pláž. Horúčava mierne poľavila, pomaly sa dvíhal trochu chladnejší vietor. Bolo to osviežujúce.

„Ako je možné, že si zakotvil práve tu?“ opýtala sa.

René obrátil pohľad najprv k ceste, potom k pláži a k moru. Slová prichádzali pomaly.

„Zavraždili mi priateľa. Pohreb bol nedávno… potreboval som sa na čas odpratať.“

„A tak si sa ocitol v tomto zapadákove.“

„Áno.“

Cosmina sa usmiala a zároveň si kládla otázku, či René náhodou nie je obyčajný kriminálnik, a nie chirurg.

„A čo ty? Ako si sa sem dostala? Do zapadákova.“

„Chcela som začať odznova.“

„S čím?“

Dalo by sa očakávať, že teraz aj ona pootvorí dvere do svojho súkromia, napokon, veď boli iba dvaja cudzinci v krajine nikoho, no Cosmina na to ešte nebola nastavená.

Radšej zmenila tému.

„Už si niekedy videl kohútie zápasy?“

„Nie.“

„Je to veľmi barbarské.“

Odrazu sa z cesty ozval tlmený hukot. Obaja sa obzreli a videli auto, čo sa s rachotom strácalo v tme. Zároveň nahlas, neprirodzene vysokým tónom zavyl pes. Cosmina vstala. Psa uvidela na opačnej strane cesty.

„Zrazili ho.“

Pes na krajnici sa krútil, zvíjal a zúfalo zavýjal do noci. Očividne utrpel ťažké zranenie. Cosmina obišla stôl, prešla krížom cez cestu a zastala nad psom. Zohla sa a siahla po najväčšom kameni. Krátkym tvrdým úderom do hlavy ukončila psovi trápenie. Pre istotu ho udrela ešte raz. Skôr než opäť prešla cez cestu, poobzerala sa oboma smermi a zároveň si otierala ruky do trávy pri krajnici.

„Tunajší ľudia tvrdia, že zvieratá nemajú dušu.“ Cosmina si opäť sadla k stolu.

„Ak ich usmrtíme, zostávajú s nami. Už neputujú.“

„Ako my?“

„Niektorí tomu veria.“

„A ty?“

„Nie som veriaca. A ty?“

„Neviem,“ odvetil René.

„V talianskej Calcate tvrdia, že vlastnia kúsok zoschnutej kože, vraj to je predkožka malého Ježiša.“

„Obrezali ho?“

„Však bol Žid, tak sa patrilo. No a roku 1970 kožu ukradli.“ René si odpil z nápoja.

„Relikvie sú zaujímavé,“ prikývol.

„Áno.“

„Napríklad v kostole v Paucartambe sa nachádza…“

„Kde to je?“

„V peruánskych horách… nachádza sa tam krypta s vitrínou, v ktorej vystavujú vyrezaný jazyk. Vraj patril obľúbenému kňazovi z tamojšej dediny. Ľud si takto chráni spomienku na jeho dobročinnosť.“

„Viera má silnú moc.“

„To je pravda.“

Obaja na okamih sklopili zrak a nezbadali Mannyho, ktorý podišiel k stolu s papierovou škatuľou. Vystrel ju k nim, aby lepšie videli tri čerstvo narodené mačiatka.

„Nechcete ich pohladkať?“ navrhol Renému.

„Nie.“

Manny vlastne netušil, ako na to zareagovať. V živote nezažil, aby nejaký hosť odmietol pohladkať mačiatko.

„Ste alergický?“

„Nie.“

Cosmina gestom ruky poslala Mannyho preč od stola a obrátila sa k Renému.

„Nemáš rád mačky?“

„Nie. A ty?“

„Až priveľmi.“

Cosmina si znova uvedomila, že René ju pozoruje. Zrejme sa mu jej odpoveď nepozdávala. Pred chvíľou zahlušila psa, takže určite nepôsobí naňho ako ochrankyňa a milovníčka zvierat. Alebo že by predsa?

„Kde bývaš?“ opýtala sa. „Teda tu…“

„Dnes som nocoval v hosteli na severe mesta, ale bolo to príšerné.“

„Šváby?“

„Aj tie. Po jednej stene stekala voda.“

„Kde budeš spať dnes v noci?“

„To sa vyrieši.“

„Môžeš bývať u mňa.“

Povedala to, skôr než pouvažovala, a teraz to už bolo vypovedané. Bývala kúsok cesty odtiaľto, vo vlastnom dome na brehu. Bol pomerne veľký, čiastočne postavený z dreva, poschodový, s malou vežičkou, akoby rozhľadňou. Naokolo nijakí susedia. Kúpila ho lacno v pôvodnom stave a investovala nemálo prostriedkov, aby ho dostala do želanej podoby. Teraz už vyzeral ako jej vysnívaný domček s hosťovskou izbou, kam mohla nasťahovať Reného. Muzikanta, chirurga a možno aj najväčšieho klamára na svete. Čo o ňom vie? Dôverovala však svojej schopnosti posúdiť človeka. A nič by nenamietla ani proti malému dobrodružstvu. No čo ak sa v ňom naozaj mýli?

„A kde bývaš?“ spýtal sa René.

„Neďaleko mám domček.“

„Bývaš sama?“

„Áno.“

René prikývol a dopil drink, čo Manny zaregistroval v priebehu sekundy, a okamžite pribehol s ďalšími dvoma, skôr než Cosmina stihla dopiť prvý.

„Na účet podniku,“ nakrivo sa usmial Manny, lebo zjazvené pery kládli odpor.

René vstal.

„Kde je toaleta?“

Manny ukázal do rohu za bočnou stranou barového pultu. René odišiel. Manny si prisadol k stolu a dôverne sa predklonil. Cosmine udrel do nosa jeho kyslastý dych.

„Kto je to?“

„Neviem. Volá sa René. Holanďan. Stopol si ma, keď som išla z kohútích zápasov.“

„Takže ty ho nepoznáš?“

„Nie.“

„Čo tu robí?“

„Neviem. Vyhľadáva biele miesta na mape.“ Manny fľochol na Cosminu.

„Budeš opatrná, však?“

Cosmina položila dlaň na Mannyho chudé a holé predlaktie s čudesným dlhým a tenkým tetovaním. Vedela, že Manny sa stýka s ľuďmi, s ktorými nechcela mať nič, radšej ho vnímala len ako muža, ktorý ju z času na čas ponúka kaloňmi. V sladkokyslej omáčke.

„Dávam si pozor.“

René si vyprázdnil mechúr, v prasknutom zrkadle chvíľu pozoroval svoju tvár s tenkou jazvou a vrátil sa do baru.

„Ešte jeden drink?“

Manny zakričal otázku od barového pultu, akoby si neuvedomoval, že posledný drink pred chvíľou priniesol na stôl a ešte si z neho ani neodpili. René odpovedal zdvihnutým palcom. Veď práve dostal ponuku na prenocovanie u Cosminy. U krásnej ženy s vlastným domom.

A to si žiada oslavu.

Približne rovnako to cítila aj Cosmina.

Pôjdu k nej domov, ukáže mu jeho izbu, svoju spálňu, potom si nalejú pohárik na dobrú noc a vypijú ho vo veži s výhľadom na nekonečné more. Možno počkajú, kým sa nad horizont prederú prvé nesmelé slnečné lúče. A potom? Budú sa baviť o vysušených predkožkách? Alebo o vyrezaných jazykoch?

To sotva.

„Na zdravie!“

Cosmina pozdvihla pohár, len čo René dosadol na stoličku, takže hneď siahol za svojím, štrngli si a obaja vypili nápoj, akoby to bola ovocná šťava, a nie alkohol.

Nové nápoje boli už na ceste.

„Toto bude na mňa,“ Cosmina vstala.

René ju sledoval pohľadom až k toalete. Na polceste sa zrazila s Mannym, ktorý niesol na stôl nové drinky. Položil ich pred Reného, zaváhal, akoby si chcel prisadnúť, a keď mu René dal pokyn, využil ponuku.

„Uvažovali ste nad mojou tvárou?“ opýtal sa Manny.

„Mal som?“

„Ľudia sa zvyčajne vypytujú.“

„A vy zvyčajne odpovedáte raz tak, raz zasa onak, podľa toho, kto sa pýta. Alebo sa mýlim?“

„Nie.“

Manny pochopil, že jeho zjazvená tvár Reného nezaujíma. Pravdepodobne sa sústreďoval na Cosminu. Manny sa obzrel k toalete.

„Cosmina je ako hviezda,“ povedal. „Prináša ľuďom svetlo. Vedeli ste, že si tu neďaleko v džungli prenajala starý dom, vlastne bývalú školu, a že tam chce založiť domov pre opustené deti?“

„Je krásna.“

„To je. A o pekné ženy sa treba báť. Počkajte chvíľu…“ Manny vylovil mobil a preklikal sa k fotografiám.

„Aha! Pozrite sa!“

Mobil podržal pred Reném.

„To je selfie s istou krásnou ženou. Poznáte ju?“

„Nie.“

„Kate Moss! Pred nejakým časom na tejto pláži fotila zábery do módneho časopisu, potom sa tu do polnoci bavila a nakoniec si ešte skočila bungee jumping!“

„Bungee?“

„Zo starého dreveného mosta. Miestna atrakcia pre turistov. Skáče sa do rokliny. Ozaj, neurobíme si selfičko?“

„Nie.“

Odpoveď prišla okamžite a znela tvrdo a jednoznačne. Manny rýchlo odložil mobil.

„Prepáčte, nemyslel som to…“

„Už ide Cosmina. Donesiete ešte jeden drink?“ Manny vstal a pobral sa k baru.

Nakoniec z toho bol ešte jeden miešaný nápoj na Cosminin účet, a keď do trojkolky nasadal trochu podnapitý párik, aby sa odviezol do domu na pobreží, noc výrazne pokročila. Cosmina vzala so sebou ešte pár fliaš piva. Vyšli na hradskú. René na opačnej strane dovidel na psiu zdochlinu, ktorej do vzduchu trčala laba. Už sa k nej zbiehali menšie zvieratá a začali sa hostiť. René otvoril fľašu piva a podal ju Cosmine. Odpila si a vrátila mu ju. René vyprázdnil fľašu a sledoval, že Cosmina jazdí teraz oveľa pomalšie. Po niekoľkých minútach bar za nimi načisto zmizol a pred nimi sa tiahla rovná tmavá asfaltová cesta, vedúca pustatinou bez drevených domov.

Cosmina bola spokojná. Nemala prehnané očakávania, v lepšom prípade z toho bude jedna noc, a ráno sa René poberie svojou cestou. A to jej vyhovovalo. No ak by bol naozaj bývalý chirurg, v tom prípade by svoj plán trochu prehodnotila.

Už sa viezli pätnásť minút, kým sa dostali do otvorenej krajiny zaliatej mesačným svitom. Stromy po bokoch cesty ubudli, nahradili ich skaly a balvany. Ešte o kúsok ďalej sa terén opäť zmenil. Pred nimi sa rozprestierala široká roklina spojená dlhým dreveným mostom.

„Odtiaľto skákala bungee?“ opýtal sa René.

„Áno. Odkiaľ to vieš? Od Mannyho?“

„Áno.“

„Ty si už niekedy skákal?“

„Nie. A ty?“

„Veľakrát. Je to fakt vzrušujúce.“

Cosmina zabrzdila uprostred mosta. Vedľa jedného z drevených stĺpov stála sivá debna, na rohoch obitá strieborným plechom. K zábradliu bol pripevnený silný oceľový rám.

„Nemáš chuť skúsiť si to?“ spýtala sa Cosmina.

„Teraz?“

„No a?“

René zbadal, že Cosmina sa potmehúdsky usmieva, akoby testovala jeho odvahu.

„Prečo nie,“ vystúpil z trojkolky.

Aj Cosmina zišla dolu, zamierila k debne, kombináciou čísel odomkla zámku a vybrala dlhé lano. K oceľovému rámu ho pripevnila hrubou bezpečnostnou poistkou. René sa naklonil ponad zábradlie a pozrel sa do rokliny. Mesiac sa predral spoza obláčikov a osvietil ju. Medzi stenami rokliny sa hlasno ozývali cikády. Cítil, že zasa začína byť horúco.

„Je to hlboké,“ povedal René.

„Je.“

Prázdnu pivovú fľašu pustil dolu a pokúšal sa ju sledovať. No stratila sa v tme a ešte chvíľu trvalo, kým sa odkiaľsi z hĺbky ozval zvuk rozbíjajúceho sa skla.

„Mám skákať prvá?“ spýtala sa Cosmina.

„Ak sa ti chce…“

Opäť sa naňho usmiala svojským, ťažko vysvetliteľným úsmevom a začala si napevno uväzovať lano okolo lýtok. René jej pomáhal. Postavila sa na sivú debnu a z nej vystúpila na zábradlie. René ju držal za ruku a pomáhal jej udržať rovnováhu.

„Nie že zatiaľ zdrhneš s mojou trojkolkou,“ Cosmina sa znova usmiala.

„To nehrozí.“

Cosmina sa otočila do tmy, zhlboka sa nadýchla a vrhla sa dopredu.

V okamihu, keď sa jej nohy odlepili od zábradlia, sa René vystrel.

Neskôr často premýšľal, či konal impulzívne, alebo išlo o podvedomé rozhodnutie, čo sa v tom okamihu predralo na povrch. Alebo to bola jednoducho prvá vhodná príležitosť. Nech je, ako chce, len čo sa jej chodidlá odlepili od zábradlia, načiahol sa k poistke lana a odopol ju. Potom už len hľadel dolu do rokliny.

A čakal.

Tlmený zvuk nárazu, keď sa telo rozbilo o skaly, donútil cikády zmĺknuť. Následné ticho sa postupne šírilo celou roklinou.

Trvalo niekoľko minút.

Keď sa opäť ozvali prvé cikády, poistku zasunul na pôvodné miesto, poutieral ju a pohol sa k tmavej pláži.

René? hovoril si v duchu. Kde som vypriadol také meno?

PRED ŠTYRMI MESIACMI

Veliteľ zásahovej jednotky pôsobil vystresovane. Mikrofón si takmer pritískal k ústam. Stál pred vchodom hlavnej stanice Central a nebol si istý, ako sa vyjadriť. Najradšej by hlásil, že je tu pokoj a poriadok, lenže to by nepomenoval skutočné fakty.

„Iba za poslednú polhodinu sem dorazilo vyše osemsto utečencov. Situácia je zložitá. Mnohí sú vystresovaní, lebo sú na úteku vyše mesiaca, je tu veľa rodín s malými deťmi.“

„Takže situácia je chaotická?“

„Nie. Zložitá.“

Rozdiel medzi výrazmi zložitý a chaotický bol skôr otázkou sémantického ponímania. Pri pohľade do staničnej haly sa výraz chaos väčšmi blížil k pravde, pri pohľade na Vasagatan a armádu policajných autobusov čakajúcich v daždi to vyzeralo skôr zložito.

Bol neskorý večer v polovici septembra a na hlavnú stanicu nepretržite pribúdali davy hladných, vyčerpaných a bezradných utečencov. Zbiehali sa v hale, prešľapovali na ošarpanej kamennej dlažbe, zaplnili každučký kútik. Väčšina utečencov pochádzala zo Sýrie, Afganistanu alebo z iných krajín, v ktorých zúrila vojna. Prítomní Švédi boli zástupcami rozličných charitatívnych organizácií a Migračného úradu – oficiálneho prijímateľa prúdu ľudí pripomínajúceho lavínu. Po hale sa pohybovali policajné zložky, aby zabránili prípadným konfliktom.

O nejakom poriadku tu však nemohlo byť ani reči.

Vo veľkej hale si podaktoré rodiny rozložili malé stany rozmanitých farieb, v ktorých matky dojčili batoliatka alebo odpočívali totálne vyčerpaní ľudia. Odvšadiaľ sa ozýval detský plač, pretínal mätež cudzích jazykov a dialektov. Medzi masami sa pohybovali dobrovoľníci v žltých a žlto-červených vestách. Ich úlohou bolo zásobiť utečencov jedlom a vodou a upozorniť na mimoriadne okolnosti. Napríklad na nevyhnutné lekárske ošetrenie či podanie špeciálnych liekov. Alebo ich iba utešiť. Dobrovoľníci do vyčerpania zásob rozdávali obložené chlebíčky, šaláty, fľaše vody, plienky a hygienické potreby, karimatky a deky. Do haly sa natlačili aj Švédi s transparentmi, dvíhali ich nad hlavu, aby sa dal dobre prečítať text REFUGES WELCOME. Ťažko povedať, ako túto pozornosť vnímali utečenci. V tomto zmätku sa predovšetkým usilovali nájsť človeka, ktorý im povie, kde by mohli nocovať.

Istá skupina ľudí na hlavnej stanici však mala iné plány. Krúžili okolo utečencov, a keďže ovládali ich jazyk, varovali ich pred švédskymi úradmi. A pred kontaktmi so Švédmi.

Ponúkali im inú možnosť.

No prevažná väčšina prítomných pomocníkov prišla utečencom pomáhať.

Jednou z nich bola Luna.

Stála takmer uprostred haly, obklopená skupinou sýrskych utečencov. Väčšina z nich mlčala so sklopenými očami. Vzduch okolo nej sa naplnil odlišnou vôňou ich tiel. Drobný chlapec vychudnutý ako trieska s čiernymi strapatými vlasmi ju poťahal za žltú vestu poranenou rukou a povedal: „Fadi.“ Pochopila, že je to jeho meno. Vedľa stála chlapcova mama so zabaleným uzlíčkom pri prsiach. Matkina strhaná tvár prezrádzala vyčerpanie a nedostatok spánku, začervenené oči rámovali tmavé kruhy.

„Ako sa voláš?“ opýtala sa Luna.

Mame pretlmočila otázku vážna dievčinka.

„Hawa.“

„Ako sa cítiš?“

„Som zoslabnutá po pôrode.“

„Kedy sa dieťa narodilo?“

„Pred týždňom, v gréckom tábore.“

Luna chvíľu pozorovala matku a potom sa otočila.

„Olivia!“ zakričala.

Mladá žena s dlhými tmavými vlasmi v červeno-žltej dobrovoľníckej veste sa otočila k Lune. Videla, že Luna na ňu máva, a pokúšala sa k nej pretlačiť. Išlo to pomaly. Keď sa napokon potkla na hromade ikeáckych tašiek s darovaným šatstvom a takmer spadla, prestala sa predierať a zakričala:

„Čo je?“

„Zoženieš lekára?“

Olivia prikývla, pretlačila sa o kúsok ďalej a pohľadom hľadala biely plášť. Do pomoci sa zapojila aj skupina medikov, ktorí sa tu pohybovali v bielych plášťoch, aby ich bolo dobre vidieť.

Olivia sa skontaktovala s lekárom a spoločnými silami sa im podarilo pretisnúť k Lune. Vysvetlila im situáciu a ukázala na znepokojujúco bledú mamičku a novorodenca. Len čo lekár otvoril tašku, matka sa zľakla a zaspätkovala, no Luna jej prostredníctvom dcérky vysvetlila, že sa nemá čoho obávať. Lekár sa spýtal na matkino meno, vek a základné údaje, najmä aby ženu upokojil. Potom jej popočúval srdce a pľúca, odmeral tlak a skonštatoval, že nehrozí nijaké akútne nebezpečenstvo.

Obrátil sa k Lune.

„Najlepšie, čo pre ňu môžeš urobiť, je postarať sa, aby si niekde oddýchla.“

Luna prikývla a vysvetlila žene, čo povedal lekár. Požiadala Oliviu, aby zostala pri sýrskej skupinke, kým zájde za zástupcom Migračného úradu. Pracovníci sa zdržiavali v hale na vyznačenom mieste, no prakticky bolo nemožné dostať sa k nim. Cestu blokovala masa menej či viac zúfalých ľudí. Luna sa predrala na druhú stranu haly. Odrazu zbadala ženu označenú vizitkou úradu. Podarilo sa jej chytiť ju za plece. Keď sa k nej otočila, narýchlo jej opísala situáciu sýrskej rodiny.

„Ako to vyzerá v Sickle?“ opýtala sa. „Je tam miesto?“

„Nie. Žiaľ.“

„A v ubytovni?“

„Bez šance. Bitkom nabitá, nemáme už ani náhradné riešenie.“

„Čo urobíme?“

„Nemohli by prespať v provizórnom stane?“

Luna sa otočila a predierala sa naspäť. Priečila sa jej predstava, aby matke s batoľaťom ponúkla bývanie v stane.

Preto sa rozhodla pre iné riešenie.

„Mám veľkú loď, na ktorej môžete bývať, dočasne,“ oslovila dievčinku, keď sa opäť dostala ku skupinke. „Koľkí ste?“

„Naša rodina sú šiesti ľudia a piati strýkova.“

Jedenásť osôb. Luna si v duchu premietla možnosti lode a povedala: „To by šlo.“ Otočila sa k Olivii:

„Pomôžeš mi ich dopraviť na loď?“

Table of Contents

PRED ŠTYRMI MESIACMI