Michelle Richmond

THE MARRIAGE PACT

Copyright © 2017 by Michelle Richmond

All rights reserved.

Translation © 2017 by Jana Pernišová

Jacket design © Joe Montgomery

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5679-8

Kevinovi

1

Preberiem sa v malom lietadle, čo sa s rachotom prediera pomedzi oblaky. V hlave mi duní a mám zakrvavené tričko. Netuším, ako dlho som bol mimo. Sklopím zrak a s prekvapením si uvedomím, že nie som spútaný. Na sedadle ma drží len obyčajný bezpečnostný pás. Kto mi ho zapol? Nepamätám si, ako som sa sem dostal.

Cez otvorené dvere kokpitu vidím pilota. Sme tu sami. Za oknom vidno zasnežené hory. Lietadlom otriasajú silné nárazy vetra. Pilot sa plne sústredí na riadenie. Vyzerá napäto. Opatrne sa dotknem čela. Krv už zaschla, ostala po nej len lepkavá chrasta. Škvŕka mi v žalúdku. Naposledy som jedol chlieb vo vajíčku. Ktovie, koľko času odvtedy uplynulo. Na vedľajšom sedadle zbadám fľašu vody a sendvič vo voskovanom papieri. Otvorím fľašu a napijem sa.

Hneď nato rozbalím sendvič so šunkou a syrom a poriadne si odhryznem. Dopekla. Bolí ma sánka, nevládzem prežúvať. Po páde mi asi niekto vrazil.

„Veziete ma domov?“ spýtam sa pilota.

„Podľa toho, kde bývate. Máme namierené do zátoky Half Moon Bay.“

„Čo všetko vám povedali?“

„Meno a adresu, nič viac. Som váš taxikár, Jake.“

„Ste predsa člen, či nie?“

„Pravdaže,“ odvetí tajomne. „Vernosť manželke, oddanosť Zmluve, až kým nás smrť nerozdelí.“ Pohľadom ma varuje, aby som sa viac nevypytoval. Nikdy predtým som ho nevidel.

Zrazu narazíme na vzduchovú bublinu. Sendvič mi vyletí z ruky. Pilot zanadáva a horúčkovito postláča rôzne gombíky. Zakričí čosi riadiacemu letovej prevádzky. Prudko klesáme. Pevne zovriem opierky a myslím na Alice. V duchu si prechádzam náš posledný rozhovor. Chcel som jej toho toľko povedať...

Vtom sa lietadlo vyrovná a znovu naberie výšku. Zdá sa, že kríza je zažehnaná. Pozbieram kúsky sendviča, zabalím ich do papiera a odložím na vedľajšie sedadlo.

„Mrzí ma to,“ ozve sa pilot.

„To nič, nemôžete za to. Zvládli ste to na jednotku.“ Keď letíme ponad slnkom zaliate Sacramento, pilot sa konečne upokojí. Rozhovoríme sa o Golden State Warriors a ich nečakanom úspechu.

„Aký je dnes deň?“ vyzvedám.

„Štvrtok.“

Len čo sa pred nami vynorí známe pobrežie, spadne mi kameň zo srdca. S úľavou hľadím na drobné letisko Half Moon Bay. Po hladkom pristátí sa pilot otočí a vyhlási: „Nech sa to viac neopakuje, jasné?“

„Pravdaže.“

Schmatnem tašku a vybehnem von. Pilot zavrie dvere, obráti lietadlo a znovu vzlietne.

Zamierim do kaviarne, objednám si horúcu čokoládu a pošlem Alice esemesku. Sú dve hodiny popoludní, určite má najmenej milión stretnutí. Nechcem ju vyrušovať, ale potrebujem ju vidieť.

O chvíľu príde odpoveď. Kde si? Späť v Half Moon Bay.

O päť minút vyrážam.

Z Alicinej kancelárie je to najmenej tridsať kilometrov. Po pár minútach mi napíše, že v meste je zápcha, tak si objednám jedlo – skoro celú ľavú stranu jedálneho lístka. Kaviareň je pustá. Energická čašníčka v dokonale vyžehlenej uniforme nie a nie odísť od stola. Keď zaplatím, vyhlási: „Majte sa dobre, priateľ.“

Vyjdem z kaviarne a sadnem si na lavičku. Okamžite ma pohltia vlny studenej hmly. Keď na letisku zastaví Alicin starý jaguár, som na kosť premrznutý. Vstanem a uistím sa, že som si nič nezabudol. Alice podíde k lavičke. Má na sebe kostým, no lodičky vymenila za tenisky, aby sa jej lepšie šoférovalo. Vlasy jej okamžite zvlhli. Pery si natrela tmavočerveným rúžom. Ktovie, či to spravila kvôli mne. Dúfam, že áno.

Postaví sa na špičky a pobozká ma. Až teraz si uvedomím, ako veľmi mi chýbala. Vzápätí odstúpi a skúmavo si ma prezrie.

„Aspoňže si v jednom kuse.“ Jemne ma chytí za sánku.

„Čo sa stalo?“

„Neviem.“ Objímem ju.

„Tak prečo ťa predvolali?“

Túžim jej všetko vysvetliť, ale bojím sa. Čím viac jej prezradím, tým väčšie nebezpečenstvo jej hrozí – nehovoriac o tom, že bude poriadne naštvaná.

Kiežby sme sa mohli vrátiť na začiatok – pred svadbu, pred prvé stretnutie s Finneganom, pred tú osudovú chvíľu, keď nám Zmluva obrátila život naruby.

2

Pravda je, že svadbu som navrhol ja. Neriešil som síce miesto, jedlo, hudbu a všetky ostatné detaily, v ktorých sa vyznala Alice, ale zobrať sa bol môj nápad. Poznal som ju už tri a pol roka, túžil som po nej a manželstvo bolo najlepší spôsob, ako si ju udržať.

Alice patrí k prelietavým ľuďom. Zamladi bola nespútaná, impulzívna a priťahovali ju chvíľkové dobrodružstvá. Bál som sa, že ju stratím, ak budem čakať pridlho. Svadba teda predstavovala istý druh stability.

Požiadal som ju o ruku v istý príjemný januárový utorok. Alice prišla o otca, tak sme sa spolu vybrali do Alabamy. Smrť posledného člena rodiny ňou nečakane otriasla. Po pohrebe sme začali vypratávať jej niekdajší domov na predmestí Birminghamu. Ráno sme sa hrabali v škatuliach v podkroví, kancelárii a garáži. Dom prekypoval spomienkami na rodinný život – našli sa tu pamiatky na vojnovú kariéru Alicinho otca a bejzbalovú vášeň jej brata, matkine kuchárske knihy, ba aj vyblednuté fotografie starých rodičov. Cítil som sa ako archeológ, čo objavil poklad – artefakty zo života malého, dávno zabudnutého kmeňa z akejsi stratenej civilizácie.

„Ostala som tu sama,“ vyhlásila Alice. Neznelo to ľútostivo, skôr vecne. Matka zomrela na rakovinu, brat spáchal samovraždu. Alice to všetko prežila, no poznačilo ju to. Neskôr som pochopil, že práve vplyvom straty rodiny milovala tak hlboko a ľahkovážne. Keby sa necítila tak osamelo, možno by si ma nevzala.

Pred pár týždňami som pre ňu objednal zásnubný prsteň. Doručili mi ho tesne po tom, ako sa dozvedela o otcovej smrti. Keď sme odchádzali na letisko, nenápadne som si ho strčil do tašky. Sám neviem prečo.

Po dvoch týždňoch sme zavolali realitného agenta, aby ocenil dom Aliciných rodičov. Ukázali sme mu všetky izby a on si horúčkovito čmáral do notesa, akoby mal podstúpiť test. Nakoniec sme zastali na terase a čakali na jeho vyjadrenie.

„Ste si istí, že ho chcete predať?“ vyzvedal agent.

„Áno,“ odvetila Alice.

„Ja len...“ Mávol podložkou. „Prečo tu nechcete ostať? Vezmite sa, majte zopár detí a vybudujte si nový život. Toto mesto potrebuje novú krv. Moje deti sa príšerne nudia. Syn musí hrať futbal, lebo nemáme dosť deciek na bejzbalový tím.“

„Nuž...“ vyhlásila Alice a pozrela na ulicu. „Lebo.“ Koniec debaty. „Lebo.“ Chlapík sa znovu vrátil k práci.

Navrhol nám cenu a Alice ju znížila. „Idete pod trhovú cenu,“ upozornil ju prekvapene.

„To nič. Chcem to mať čím skôr za sebou,“ odpovedala. Spravil si poznámku. „Aspoň mi to uľahčíte.“

O pár hodín prišla dodávka plná mužov, ktorí z domu povynášali ošúchaný nábytok a staré prístroje. Nechali nám len dve kreslá pri bazéne. Stáli tam odo dňa, keď ho v roku 1974 dokončili.

Na druhý deň sa zjavilo iné auto. Vystúpili z neho skúsení zamestnanci realitnej agentúry. Nanosili dnu nový nábytok, šikovne ho rozmiestnili, povešali na steny velikánske abstraktné maľby a zaplnili police rôznymi ligotavými čačkami. Keď skončili, dom vyzeral takmer rovnako – bol len trochu čistejší a sparťanskejší. Chýbali mu tie otravné maličkosti, čo z neho robili domov.

Nasledujúce ráno dorazila skupina realitných agentov, ktorí sprevádzali potenciálnych kupcov. Všetci do jedného šepkali, otvárali skrine a pozorne študovali záznamy. Popoludní sme dostali štyri ponuky a Alice si vybrala tú najvyššiu. Len čo sme sa pobalili, rezervoval som letenky späť do San Francisca.

Keď podvečer vyšli hviezdy, Alice sa pobrala von, aby mohla hľadieť na oblohu a nadobro sa rozlúčiť s Alabamou. Bolo príjemne teplo a zo susednej záhrady sa niesla vôňa grilovaného mäsa. Voda v bazéne sa ligotala vo svetle lampy a kreslá boli také pohodlné ako v deň, keď ich Alicin otec vytiahol na terasu, aby potešil svoju krásnu opálenú ženu a veselé deti. Vychutnával som si nádheru, čo nás bez varovania obklopila, no Alice vyzerala smutne, akoby ju vôbec nevnímala.

Neskôr som priateľom tvrdil, že som ju požiadal o ruku z náhleho popudu. Chcel som ju potešiť. Ukázať jej, že nás čaká svetlá budúcnosť. Darovať jej kúsok šťastia, čo by prežiaril ten smutný deň.

Podišiel som k bazénu, kľakol si, vytiahol zo škatuľky prsteň a bez slova som ho ponúkol Alice v spotenej dlani. Pozrela na mňa, všimla si prsteň a usmiala sa.

„Dobre,“ odvetila.

3

Naša svadba sa konala na lúke na brehu Ruskej rieky asi dve hodiny severne od San Francisca. Pár mesiacov pred obradom sme si ju šli obzrieť. Niekoľkokrát sme popri nej prešli, lebo nebola označená. Keď sme konečne otvorili bránu a zamierili k rieke, Alice ma objala a vyhlásila: „Je tu nádherne.“ Najprv som si myslel, že žartuje. Tráva na pasienku merala najmenej jeden a pol metra.

Lúka bola súčasťou obrovskej kľukatej mliečnej farmy a pásli sa na nej kravy. Patrila gitaristke z Alicinej prvej kapely. Áno, Alice kedysi hrávala v kapele, možno dokonca poznáte jej hudbu, ale o tom sa pozhovárame neskôr.

Deň pred svadbou som pasienok znovu minul – tentoraz preto, lebo vyzeral úplne inak. Gitaristka Jane ho celé týždne kosila, tvarovala a nanovo vysievala. Bol naň úžasný pohľad, pripomínal najkrajšie golfové ihrisko na svete. Trávový koberec pokrýval drobný kopček a vzápätí sa zvažoval k rieke. Jane poznamenala, že s manželkou potrebovali nový projekt.

Na lúke stál priestranný stan, veranda, bazén a drobný moderný domček. Na brehu rieky sa týčilo pódium a na kopčeku sa vypínal altánok. Naokolo sa pomaly potulovali pokojné kravy.

Nasledovali stoličky, stoly, technika, reproduktory a slnečníky. Alice síce nemala v láske svadby, ale odjakživa milovala večierky. Hoci sme spolu žiadny neprichystali, počul som mnoho príbehov o jej najvydarenejších akciách – veľkých oslavách v tanečných sieňach, na pláži aj v predošlých bytoch. Očividne na to mala talent, tak som jej nechal voľnú ruku. Príprava zabrala celé mesiace, Alice naplánovala všetko do najmenších podrobností.

Dohodli sme sa na dvesto hosťoch, sto pre každého, no napokon to dopadlo trochu inak. Zoznam hostí bol dosť zábavný, ako to už na svadbe býva. Pozvali sme mojich rodičov, starú mamu, partnerov z Alicinej firmy, kolegov z kliniky, kde som kedysi pracoval, bývalých klientov, priateľov z vysokej aj z postgraduálu, Aliciných starých známych z hudobnej sféry a zaujímavú zmes ďalších.

Vrátane Liama Finnegana a jeho manželky.

Títo hostia boli poslední na zozname – číslo dvestojeden a dvestodva. Alice ho stretla tri dni pred svadbou v právnickej firme, kde otročila čosi vyše roka. Moja žena je totiž právnička. Viem, je to zvláštne. Keby ste ju poznali, určite by vás to prekvapilo. Aj k tomu sa ešte vrátim. Podstatné je, že vďaka tomu spoznala Finnegana s manželkou, Liama a Fionu, hostí číslo dvestojeden a dvestodva.

Moja žena totiž spolupracovala na Finneganovom prípade z oblasti porušenia duševného vlastníctva. Finnegan je podnikateľ, no pred mnohými rokmi bol známym lídrom írskej folk-rockovej kapely. Pravdepodobne nepoznáte jeho hudbu, ale určite ste o ňom počuli. Písali o ňom vo všetkých britských hudobných časopisoch – v Q, Uncut aj Mojo. Tucty hudobníkov vyhlasujú, že na nich mal obrovský vplyv.

Keď Alice priradili jeho prípad, celé dni sme počúvali jeho nahrávky. Bola to pomerne jednoduchá kauza. Akási mladá kapela si požičala kus Finneganovej piesne a spravila z neho veľký hit. V hudbe sa veľmi nevyznám, takže som podobnosť medzi piesňami nezbadal, ale podľa mojej ženy bolo každému muzikantovi jasné, že ide o krádež.

Všetko sa začalo pred pár rokmi, keď Finnegan v rozhovore spomenul, že istý nový hit nápadne pripomína pieseň z jeho druhého albumu. Nemal v úmysle kapelu žalovať, no jej manažér ho v liste požiadal, nech sa ospravedlní a vyhlási, že mu pieseň neukradli. Z jednej náhodnej poznámky sa napokon vyvinul obrovský prípad, ktorý moju manželku plne zamestnával.

Pravdaže, v tom čase bola len asistentka. Keď teda Finnegan vyhral, všetky zásluhy si privlastnili firemní partneri. O mesiac nato (týždeň pred našou svadbou) sa vo firme zastavil sám Finnegan. Ako odškodnenie dostal oveľa viac peňazí, než chcel a potreboval, tak sa chcel poďakovať všetkým zúčastneným. Partneri ho zaviedli do konferenčnej miestnosti, kde ho častovali príbehmi o svojej geniálnej stratégii. Na záver im poďakoval a spýtal sa, či by neprizvali aj ostatných ľudí, čo na prípade pracovali. Citoval pritom niekoľko spisov a návrhov. Partnerov prekvapilo, ako veľmi sa zaujímal o každý detail prípadu.

Najviac sa mu páčil Alicin príspevok. Na právnický spis bol ozaj mimoriadne zábavný a tvorivý. Partneri teda zavolali Alice a onedlho ktosi spomenul, že sa má cez víkend vydávať. Finnegan poznamenal, že zbožňuje svadby. Alice zažartovala:

„Chceli by ste prísť na tú moju?“ Na všeobecné počudovanie odvetil: „Bude mi cťou.“ Keď odchádzal, zastavil sa pri Alicinom stole a ona mu dala pozvánku.

O dva dni neskôr sa u nás zastavil poslíček so škatuľou. V ten týždeň sme dostali veľa svadobných darov, takže nás to vôbec nezaskočilo. V spiatočnej adrese stálo Finneganovci. Otvoril som obálku a vytiahol zloženú bielu kartičku s vkusným obrázkom torty.

Alice a Jakovi

Blahoželám Vám k blížiacej sa svadbe. Rešpektujte manželstvo a ono Vás za to odmení.

Liam

Zatiaľ sme nedostali žiadne nezvyčajné dary. Vymyslel som istú rovnicu, ktorá mi pomohla odhadnúť obsah každého balíka, prv než som ho otvoril. Približná cena sa vždy rovnala hrubému príjmu darcu vynásobenému počtom rokov, čo nás poznal, lomeno pí, alebo tak nejako. Stará mama nám kúpila šesťkusovú súpravu porcelánového riadu, bratranec zase hriankovač.

Finnegan však do tejto rovnice nezapadal. Bol to úspešný podnikateľ, práve vyhral značné odškodné a mal vo vrecku kopu piesní, na ktorých pravdepodobne veľa nezarobil, ale nepoznal nás až tak dlho. No dobre, nepoznal nás vôbec.

Zvedavo som roztrhol obal a našiel som ťažkú skrinku z recyklovaného dreva s vypálenou etiketou. Napadlo mi, že to asi bude nejaká šialene snobská írska whisky s úzko profilovanou výrobou, čo by dávalo zmysel. Presne taký dar by som od neho očakával.

Pri pohľade na skrinku som znervóznel. S Alice sme doma nemávali tvrdý alkohol. Vysvetlím vám to. Stretli sme sa totiž v odvykacom zariadení severne od Sonomy. Pár rokov predtým som sa stal terapeutom a využil som každú šancu naučiť sa viac. Prijal som ponuku zastúpiť priateľa a získať nové skúsenosti. Na druhý deň som viedol skupinu, kde sedela aj Alice. Povedala, že priveľa pije a potrebuje s tým prestať. Nie navždy, len načas, aby sa stihla trochu ustáliť. Vraj nikdy nepatrila k pijanom, ale po sérii rodinných tragédií začala k pitiu pristupovať ľahkovážne a chcela by to napraviť. Jej odhodlanie a úprimnosť ma zaskočili.

O pár týždňov neskôr som sa rozhodol, že jej zavolám. Viedol som terapeutickú skupinu pre školákov s podobnými problémami a dúfal som, že sa s nimi príde pozhovárať. Dokázala o svojich ťažkostiach hovoriť priamo a zaujímavo... jej slová ťali rovno do srdca. Chcel som si k deckám nájsť cestu a vedel som, že ju počúvnu. Navyše bola speváčka, čo pri tínedžeroch nie je na škodu. S ošúchanou koženou bundou, krátkymi čiernymi vlasmi a kopou príbehov zo života na cestách vyzerala a znela coolovo.

V skratke to bolo asi takto: Alice súhlasila, jej vystúpenie malo veľký úspech, pozval som ju na obed, spriatelili sme sa, o pár mesiacov sme spolu začali chodiť, kúpili sme si byt, a potom som ju požiadal o ruku.

Keď teda prišiel Finneganov balík, znervóznel som pri pomyslení, že ide o neuveriteľne vzácny alkohol. Na začiatku nášho vzťahu Alice vôbec nepila, no po pár mesiacoch si z času na čas dopriala fľašku piva alebo pohár vína k večeri. Typickí alkoholici to nezvládajú, ale ona áno. K tvrdému alkoholu sa však nevrátila. Vždy žartovala, že by potom niekto skončil vo väzení. Nevedel som si to predstaviť. Nepoznám osobu s lepším sebaovládaním.

Položil som tú elegantnú drevenú skrinku na stôl. Nápis navrchu sa mi akosi nepozdával.

Stálo tam Zmluva.

Čo za whisky sa môže volať Zmluva?

Otvoril som skrinku. V modrom zamate ležala ďalšia drevená skrinka. Po oboch stranách sa vynímali dve na pohľad mimoriadne drahé perá – strieborné, z bieleho zlata, či dokonca platinové. Jedno som vzal do ruky. Prekvapilo ma, aké je ťažké. Takéto vyberané dary kupujú len tí, čo majú všetko. Práve preto sa k nám drahé perá nehodili. Obaja sme ťažko pracovali, a hoci sme netreli biedu, rozhodne sme nemali všetko. Raz som už Alice kúpil pero – ako darček k promóciám. Zohnal som ho od súkromného obchodníka vo Švajčiarsku, po tom ako som celé mesiace skúmal prekvapivo zložitý trh s kvalitnými písacími potrebami. Bolo to ako otvoriť dvere, čo mali viesť do malej izbičky, a objaviť za nimi celý vesmír. Starostlivo som pred Alice skrýval skutočnú cenu jej daru. Nechcel som, aby sa trápila, keby ho náhodou stratila.

Zdvihol som pero od Finnegana, načmáral som na baliaci papier zopár kruhov a potom som skusmo napísal Ďakujem, Liam Finnegan. Písalo veľmi plynule, kĺzalo sa po lesklom papieri jedna radosť.

Vtom som si všimol, že je na ňom čosi vygravírované.

Nápis bol primalý, nedokázal som ho prečítať. Spomenul som si, že mi Alice na Vianoce kúpila spoločenskú hru, kde bola aj lupa. Zamieril som do šatníka. Za Investorom, Monopolmi a Boggle som našiel hru aj lupu zabalenú v celofáne. Vyšiel som na svetlo a pustil som sa skúmať nápis.

Stálo tam Alice a Jake, dátum našej svadby a Duncan Mills, Kalifornia. Priznám sa, že ma to trochu sklamalo. Od jedného z najlepších žijúcich folkových spevákov som čakal čosi viac. Neprekvapilo by ma, keby nám dal na perá vygravírovať pravý zmysel života.

Obe perá som položil na stôl a vybral som menšiu drevenú skrinku. Bola rovnako elegantná ako tá prvá, zdobilo ju to isté logo s nápisom Zmluva a bola pomerne ťažká.

Chcel som ju otvoriť, no bola zamknutá. Vrátil som ju do skrinky a prezrel som modrý zamat v snahe nájsť kľúč. Naspodku som objavil ručne napísaný odkaz:

Alice a Jake,

blahoželám Vám k svadbe! Zmluva Vás nikdy neopustí.

S pozdravom

Liam

Nechápavo som zízal na Finneganovo písmo. Čo to má znamenať?

Alice pracovala až do večera, musela pred svadbou dokončiť kopu projektov, aby mohla v pokoji odcestovať na svadobnú cestu.

Keď konečne prišla, museli sme prebrať milión vecí a Finneganov dar upadol do zabudnutia.

4

Úspech svadby sa dá určiť už počas prvých piatich minút. Ak hostia prídu neskoro a otupene sa motkajú, neveští to nič dobré. Na našej svadbe sa však všetci ukázali nezvyčajne zavčasu. Môj svedok Angelo Foti s manželkou Tami dorazili do mesta skôr, než predpokladali. V reštaurácii natrafili na štyri ďalšie páriky v slávnostných šatách. Predstavili sa im a zábava sa začala.

Ocitol som sa vo víre priateľov i príbuzných a popritom som potláčal trému, takže až počas ceremónie som si uvedomil, že prišli aj Finneganovci. Hľadel som na Alice, ako v prekrásnych šatách kráča uličkou ku mne, keď som zrazu ponad jej plece zbadal Finnegana. Stál v zadnom rade v bezchybnom obleku s ružovou kravatou. Sprevádzala ho približne o päť rokov mladšia žena v zelených šatách. Zaskočilo ma, že sa obaja šťastne usmievajú. Čakal som zaneprázdneného obchodníka, čo príde neskoro a dlho sa nezdrží. Napokon, svadbu svojej právničky mohol vnímať ako čisto spoločenský záväzok, nič viac. Finnegan ma však prekvapil.

V tom čase som to ešte netušil, ale dnes už to viem – ak sa na svadbe pozorne zahľadíte na hostí, ihneď zbadáte šťastné páry. Možno ich teší potvrdenie ich vlastného rozhodnutia alebo jednoducho veria v manželstvo. Majú okolo seba istú ťažko opísateľnú auru, a Finneganovci ňou priam prekypovali. Prv než som opäť pozrel na Alice v prekrásnych bielych šatách bez rukávov a s retro klobúkom bez striešky, Finnegan si všimol, že naňho hľadím, usmial sa a zdvihol pomyselný pohár.

Ani som sa nenazdal a bolo po sľuboch. Nasledovali prstene a bozk. O pár minút sme už s Alice kráčali uličkou ako manželia. Vzápätí som zistil, že hostina je už v plnom prúde. Zhováral som sa s priateľmi, príbuznými, kolegami a kamošmi zo strednej. Nadšene spomínali na môj život videný zo svojho pohľadu – často v zlom poradí, no vždy v dobrom svetle. Finnegana som zazrel, až keď sa začalo stmievať. Stál pri pódiu, počúval, ako Alicina partia hudobníkov hrá pomerne eklektický zoznam piesní, a objímal svoju ženu okolo pása. Cez plecia mala prehodené jeho sako a obaja sa tvárili nanajvýš spokojne.

Alice sa mi stratila, nuž som pohľadom prebehol dav, aby som ju našiel. Po chvíli som si uvedomil, že stojí hore na pódiu. Ešte nikdy som ju nevidel vystupovať – vravela, že táto časť jej života patrí do minulosti. V stane vládlo prítmie, ale videl som, ako Alice volá svojich priateľov: Jane, bubeníčku z jej starej kapely, kamarátku z právnickej firmy s basgitarou a zopár iných, ktorých som nikdy nestretol. Pripomínali mi, že existuje časť jej života, do ktorej som nikdy nenazrel, lebo ju predo mnou uzavrela. Hľadel som na ňu so smútkom a s nadšením. Cítil som sa prebytočný a bezvýznamný, no zároveň ma tešilo, že je Alice stále zahalená rúškom tajomstva. Načiahla sa k Finneganovi. Len čo vyšiel na pódium, stan ožiarilo modrasté svetlo – ľudia vytiahli mobilné telefóny a nahrávali si ho.

Moja žena dlho mlčky stála. Šum postupne utíchol a nahradilo ho očakávanie. Napokon prikročila k mikrofónu.

„Priatelia,“ ozvala sa, „ďakujem vám, že ste tu s nami.“ Keď na mňa ukázala, zahlaholil za ňou organ. Finnegan bol vo svojom živle. K nádherným, prchavým tónom klávesov sa postupne pridali ostatné nástroje. Hudobníkov zaliali svetlá a Finnegan spustil melódiu, ktorú som okamžite rozoznal. Bola to krásna pieseň od Led Zeppelin, jemná a nákazlivá skladba s názvom All My Love. Alice začala spievať, najprv potichu a neisto, potom oveľa sebaistejšie. Neviem, ako je to možné, ale zdalo sa, že sú s Finneganom na jednej vlnovej dĺžke.

Po chvíli Alice vošla do svetla reflektorov a zavrela oči. Zopakovala nádherný refrén, to prosté posolstvo, a ja som si po prvý raz uvedomil, že ma naozaj miluje. Poobzeral som sa po stane a videl som, ako sa naši priatelia a príbuzní jemne kolíšu v rytme hudby.

Vtom sa pieseň zmenila a Alice zaspievala ten zlomový verš, na ktorý som už dávno zabudol, jednoduchú otázku, čo vrhla na zvyšok piesne tieň pochybností. Ovládol ma zvláštny pocit. Chytil som sa stoličky, aby som si udržal rovnováhu, a rozhliadol som sa naokolo. Celý svet sa kúpal v mesačnom svite – hostia, lúka, pasúce sa kravy aj rieka. Vedľa pódia som zazrel Finneganovu ženu v zelených šatách. Mala zavreté oči a celkom sa pohrúžila do hudby.

Veselica pokračovala až do rána. Keď začalo svitať, sedeli sme pri bazéne s malou skupinkou priateľov a sledovali východ slnka nad riekou. S Alice sme sa usalašili v jednom kresle, Finneganovci zase v druhom.

Napokon si však vzali kabáty aj topánky a pobrali sa na odchod. „Odprevadíme vás,“ ponúkla sa Alice. Kým sme kráčali na príjazdovú cestu, zdalo sa mi, že ich poznáme už roky. Len čo nasadli do zaparkovaného lamborghini (Finnegan so žmurknutím poznamenal, že si ho požičali od priateľa), spomenul som si na ich svadobný dar. „Ozaj,“ vyhlásil som. „Zabudol som sa vám poďakovať. Mali sme sa pozhovárať o vašom zaujímavom darčeku.“

„Pravdaže,“ odvetil Finnegan. „Všetko má svoj čas.“ Jeho žena sa usmiala. „Zajtra cestujeme do Írska, ale určite vám napíšem, keď sa vrátite zo svadobnej cesty.“

Zrazu bolo po všetkom. Strávili sme tri týždne v opustenom, no kedysi určite veľkolepom hoteli pri Jadranskom mori, potom nasledoval dlhý let a zrazu sme boli znovu doma – lenže teraz už ako manželia. Bol to koniec, alebo iba začiatok?

Table of Contents

1

2

3

4