L. S. Hilton

DOMINA

Copyright © L S Hilton 2017

Originally published in the English language as Domina by Zaffre, an imprint of Bonnier Publishing Fiction, London.

The moral rights of the author have been asserted.

Translation © 2016 by Alojz Keníž

Art Direction © Nick Stearn Design © Blacksheep-uk.com

Author photo © Derrick Santini

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Domina (Zaffre Publishing, an imprint of Bonnier Zaffre, a Bonnier Publishing company, London 2017) preložil Alojz Keníž.

Redigovala Darina Maláková.

Korigovala Hana Brunovská.

Obálku s použitím originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2017 ako svoju 1170. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5657-6

S vďakou venujem grófke

Prológ

Chcela som to mať čo najrýchlejšie za sebou, ale prinútila som sa postupovať pomaly. Na všetkých troch oknách som stiahla rolety, otvorila fľašku talianskeho vína, naliala do dvoch pohárov a zapálila sviečku. Známy, jasný a upokojujúci obrad. Tašku si zložil na podlahu, pomaly si vyzliekal sako, zavesil ho na operadlo stoličky a hľadel na mňa. Zdvihla som pohár a mlčky si z neho odpila. Očami prechádzal po maľbách, predlžovala som ticho dovtedy, kým doň neupadol aj on.

„To je…?“

„Agnes Martinová,“ dokončila som zaňho. „Správne.“

„Veľmi pekný obraz.“

„Ďakujem.“ Na perách mi ustavične pohrával nenápadný, rozihraný úsmev. Nastala ďalšia odmlka. Pokojnú tíšinu benátskej noci na malom námestí pod nami narušil klopot krokov, obaja sme otočili hlavu k oknu.

„Bývaš tu dlho?“

„Chvíľu,“ odvetila som.

Arogancia, akou sa predtým prejavoval v bare, sa stratila, odrazu pôsobil neohrabane, ustráchane a hrozne mlado. Očividne som nemala na výber, musela som urobiť prvý krok. Stála som dva kroky od neho a pred sebou držala pohár v ruke ohnutej v lakti. Hypnotizovala som ho očami a podišla k nemu. Vybadal z nich, čo mu naznačujem?

Bež, vravievalo sa. Bež a neobzeraj sa.

Posunula som sa o ďalší krok, načiahla sa a pohladila ho na brade zarastenej strniskom. Stále som mu uprene hľadela do očí, pomaly sa nakláňala k jeho ústam, pritisla sa k nemu a perami sa mu obtrela o pery chvíľu pred tým, než jazykom našiel môj. Nechutil až tak zle, ako som očakávala. Odtiahla som hlavu a odstúpila, jedným ťahom som si cez hlavu stiahla šaty a hodila ich na podlahu, po nich nasledovala podprsenka. Z pliec som si odhrnula vlasy, rukami klesajúcimi k bokom som si prešla po bradavkách.

„Elisabeth,“ zamumlal.

Vaňa stála pri nohách postele. Keď som vystrela ruku a viedla ho okolo nej k luxusnej posteľnej bielizni, zaplavila ma dusivá vlna únavy a pocítila som neprítomnosť toho, čo kedysi bývalo celkom bežné. Po hneve nezostala ani stopa, ale ani náznak túžby. Nechala som ho, nech si poslúži, a keď skončil, sadla som si a s rozžiarenými očami som sa chichotala. Nechcela som, aby zadriemal. Na zvlhnutých plachtách som sa pomkla dopredu, na podlahu hodila ovisnutý kondóm aj so smutným zvyškom života v ňom a načiahla sa po kohútiku horúcej vody.

„Dám si kúpeľ. Kúpeľ a marišku. Nemáš chuť?“

„Prečo nie. Dám si hocičo.“ Pretiahol ju a zrazu stratil zábrany. „Chceš sa odfotiť?“ Keď sme predtým popíjali, podarilo sa mi ho odhovoriť od fotografovania. No teraz sa už kutral v obnosených džínsoch a hľadal poondiaty mobil. Len zázrakom sa stalo, že nerozposlal na sociálne siete zábery zo svojho vyvrcholenia. Na okamih, kým sa vo mne vŕtal, som načisto zabudla, aký je to kujon. Náhle sa mi úplne uľavilo.

Odcupkala som do šatníka, zo zásuvky vybrala balíček cigaretového papiera a popritom ešte pre istotu zapla rušičku Wi-Fi. Skončil sa prísun nových informácií. Do vane som pridala trochu studenej vody, zopár kvapiek mandľového oleja a zo skrinky vybrala niekoľko uterákov. Sladká vôňa oleja sa vyparovala okolo nás.

„Vlez do vody,“ prehodila som ponad plece a uvoľňovala trávu z cigarety. Šál od Hermèsa s tyrkysovo-modrým kaukazským vzorom som mala uviazaný na remienku kabelky. Prešla som poza neho, keď sa ponáral do vody.

„Idem po oheň,“ zahundrala som. „Na.“

Medzi pery som mu vložila ušúľanú cigaretu. Nebolo v nej nič, on však na to aj tak nepríde. Kým si poťahoval, šál som mu omotala okolo krku a pod ušami mu ho pevne pritiahla. Od dymu sa okamžite začal dusiť, rukami udieral do hlbokej vane. Kolenom som sa zaprela do okraja, zaklonila sa k posteli a pritiahla ešte silnejšie. Nohami kopal vo vode, ale na olejovom porceláne sa nemal do čoho zaprieť. Zatvorila som oči a začala počítať. V pravej ruke ešte vždy nezmyselne držal navlhnutú ušúľanú cigaretu a usiloval sa ma ňou chytiť za zápästie, ale sedel v zlom uhle, preto sa mi ruky sotva dotkol. Dvadsaťpäť… dvadsaťšesť… Keď sme zápasili a jeho telo sa metalo, necítila som nič, len štipľavú bolesť v preťažených svaloch, a počula svoje silné funenie. Dvadsaťdeväť, to nestačí, tridsať, to nestačí. Cítila som, že slabne, ale vtom sa mu podarilo zasunúť si prst a hneď nato aj päsť medzi šál a ohryzok. Zúrivo ma prehodil dopredu, ale tým, že sa uvoľnil, klesol pod hladinu. Zvrtla som sa, prekročila okraj vane a ľavým kolenom som mu pritlačila hrudník. Celou váhou som ho vtláčala ku dnu. V oku sa mi objavila krv a kvapkala do horúcej vody, na jej hladinu vystupovali bubliny, keď sa pod ňou metal. Pustila som šál a naslepo mu siahla na tvár i krk. Pohyboval sánkou a zažltnutými zubami chniapal po mne. Bubliny prestali vystupovať. Pomaly som naberala dych a napätá tvár s otvorenými ústami sa mi uvoľnila. Cez ružovkasto mliečnu vodu som mu nevidela do tváre. Opatrne som presúvala panvu dopredu, keď sa zrazu zdvihla vlna a on sa vztýčil. Rozkročmo som na ňom sedela, a keď sa zúfalo snažil vystrčiť hlavu spod hladiny, zvalila som sa naňho. Znovu sa mi ho lakťom podarilo zatlačiť pod vodu, vzápätí som sa chvíľu na ňom hniezdila a nakoniec som sa mu kolenami zaprela do pliec. V takej pozícii sme zostali hodnú chvíľu, kým mi z tváre do vane nepadla krvavá slza.

Možno ten jediný slabučký zvuk zaznel priveľmi jasne. Možno som zavoňala mandľový olej vo víriacej pare alebo zacítila chladnúci povrch vodnej hladiny. Chladné popoludnie, nekonečné ticho, prvá mŕtva vec spod mojich rúk. Geologický zlom sa vo mne premenil na zaplavenú trhlinu, jeho sila mi vyrazila dych, som tu. Čas sa odrazu stlačil, minulosť skondenzovala a vrátila sa ku mne. Už dávno som na ňu zabudla. Vravievala som si, že nikdy nebola mojou súčasťou, ale videla som ju akoby po prvý raz. Meravo som znovu siahla do hlbokej vody, ale našla som len cudzie mäso. Tak to malo byť, hoci som si nevedela spomenúť prečo. Ruka sa mu vyhupla nad hladinu, dotkla som sa jeho prstov, drobný vodný súlad. Možno som niekoľko minút sledovala, ako sa čerí hladina, možno aj hodinu. Kým som sa spamätala, voda ochladla.

Keď som ho napokon zdvihla, oči mal otvorené. Ako posledné v živote videl moju rozďavenú vagínu.

Klzká pokožka mu zružovela, nafúkla sa ako čerstvý chlieb, pery pomaly sineli. Hlava mu odkväcla dozadu, na hrdle mu vo svetle sviečok nebolo vidieť žiadne známky násilia. Podoprela som sa o boky vane a vyliezla von, nohy sa mi triasli. Pustila som ho a hneď sa ponoril. Pod jeho rozviatymi vlasmi som musela šmátrať po zátke. Keď voda vytekala, zakrútila som sa do uteráka. Len čo sa mu odhalil hrudník, priložila som mu na srdce ruku. Nič. Zdvihla som sa a vystrela. Na podlahe stála voda, okraje vane boli zafŕkané krvou a kúskami tabaku. Potrebujem viac horúcej vody na jej očistenie.

Zboku som ho musela objať, aby som ho nadvihla na okraj vane. Telo ochablo a zmäklo. Uložila som ho na zem, zakryla uterákom a sedela pri ňom na podlahe so skríženými nohami, kým nevychladol.

Odtiahla som uterák a odkryla mu iba tvár, zohla som sa a do ucha mu zašepkala: „Nie som Elisabeth. Som Judith.“

PRVÁ ČASŤ

Rozjímanie

1

Pred ôsmimi týždňami…

Kým som sa obliekala, púšťala som si Cola Portera, pieseň Slečna Otisová ľutuje, verziu Elly Fitzgeraldovej. Mimovoľne som sa usmievala. Spálňu vo svojom byte na námestí Santa Margherita som premenila na šatník lemovaný presklenými skriňami, v nich som mala topánky, tašky, šatky, šaty a saká vždy pekne na očiach. Aj nad tým som sa usmievala. Byt sa nachádzal na poschodí s výhľadom na námestie so starovekým bielokamenným rybím trhom. V obývačke som zrušila jednu stenu, aby sa vytvoril široký jednoliaty priestor, vaňu na hrubom zelenom mramorovom podstavci umiestnila k nohám postele pred jedným z troch oblúkových okien. Kúpeľňu som dala vyložiť starobylými perzskými kachličkami a zasunula ju za šatník, kde bolo kedysi schodisko. Predstavovala jednu z radostí domova Elisabeth Teerlincovej. Architekt frflal, že bude potrebovať podporné trámy a kopu povolení, ale za deväť mesiacov, odkedy som prišla do Benátok, som zistila, že za hriešnu mzdu sa dá urobiť aj nemožné. Rozvešala som obrazy, čo som si zadovážila v Paríži – Lucia Fontanu Zuzana a starci a Cocteauove kresby – okrem nich malý moderný artefakt Agnes Martinovej bez názvu, biele a oblakovosivé čiary. Kúpila som ho cez online aukčný dom v New Yorku. Priviezli mi sem aj ďalšie francúzske diela, ale bez bezhlavého tela istého Renauda Clereta, ten zostal zaklincovaný v umeleckom depozitári neďaleko Château de Vincennes. Nech si architekt myslel čokoľvek, trochu som sa bála zatekania.

Rukou napísané pozvanie na moju prvú výstavu viselo zastoknuté v zrkadle.

Elisabeth Teerlincová bude poctená Vašou návštevou galérie Gentileschi… Upravovala som si vlasy a ešte raz som prebehla pohľadom po slovách. Dokázala som to. Teraz som sa volala Elisabeth. Judith Rashleighová ma už vôbec nestrašila, predstavovala len meno na nepoužívanom pase v zásuvke pracovného stola. Rukou som pohladila úhľadne zoradené šaty, vychutnávala si hladučký džersej, ohybný kvalitný hodváb. Na otvorenie výstavy som si vybrala atramentové šantungové šaty z figovej kolekcie, na chrbte sa zapínali drobnými tyrkysovými a zlatými gombíkmi v čínskom štýle cheongsam. Sýta farba látky žiarila, keď sa mi ohýbala medzi prstami. Výsledkom bola štandardná galerijná striedmosť, vzhľad, o aký som sa usilovala, ale kdesi hlboko vo mne pohadzoval hrivou detský jednorožec. Nad svojím odrazom som sa mierne pousmiala. Liverpool bol odtiaľto veľmi ďaleko.

Kedysi matka krátkodobo pracovala ako upratovačka neďaleko Štátneho parku v Liverpoole, neďaleko sebavedomej enklávy stromov a skleníkov takmer v strede mesta, tri zastávky autobusom od nášho domu. Raz, keď som mala desať rokov, som po skončení vyučovania zistila, že nemám kľúče, preto som išla za ňou.

Domy sa mi videli obrovské, masy červenej tehly a arkierových okien. Niekoľko ráz som stlačila zvonček, ale nik mi neotváral. Nervózne som skúsila dvere, neboli zamknuté. Chodba voňala voskovým leštiacim prostriedkom na nábytok a trochu po kvetoch, palubovka okolo jasného štvorcového koberca holá a priestor medzi dverami a širokou krivkou schodiska vypĺňali police s hrubými a ťažkými knihami. Vládlo tu desivé ticho. Keď som za sebou potichu zavrela dvere, nepočula som bzukot televízora ani prerývaný rev manželskej hádky, ani rozšantené deti, ani hukot motorov, ani ruvanie zvieracích miláčikov. Len… ticho. Chcelo sa mi natiahnuť ruku a dotknúť sa chrbtov kníh, ale neodvážila som sa. Zavolala som na mamu, tá sa objavila v teplákoch, v nich chodievala upratovať.

„Judith! Čo tu robíš? Stalo sa niečo?“

„Áno, zabudla som si kľúče.“

„Hrozne si ma vystrašila! Myslela som, že si zlodej.“

Rukou si unavene prešla po tvári. „Musíš počkať. Ešte nie som hotová.“

Pri schodoch stálo veľké kreslo a pri ňom vysoká lampa. Zažala som ju a miestnosť sa scvrkla, pokojne a intímne okolo mňa žiarila. Z chrbta som zhodila školskú tašku, položila ju vedľa kresla a vrátila sa k policiam. Vytiahla som knihu, lebo sa mi páčil jej ružový, neskutočne krikľavý chrbát so zlatým názvom. Vogue, Paríž 50. roky. Kniha o móde, reprodukcie žien vo výnimočných šatách a s luxusnými šperkami, ich tváre hotové masky vytvorené mejkapom. Pomaly som obrátila stranu, ešte pomalšie ďalšiu, očarili ma sýte jemné farby. Jeden obrázok zachytával ženu vo svetlomodrých plesových šatách s obrovskými sukňami, kľučkovala premávkou, akoby utekala na autobus. Nesmierne ma nadchla. Obracala som stránky a pozerala, obracala a pozerala. Netušila som, koľko času uplynulo, kým som nepocítila hlad. Vŕzgavo som sa pozviechala na nohy a opatrne kládla knihu na kreslo, keď sa s buchotom otvorili dvere a vystrašili ma. Previnilo som sa prikrčila.

„Čo tu robíš?“ zhúkol na mňa ostrý ženský hlas s náznakom zdesenia.

„Prepáčte, nehnevajte sa. Volám sa Judith. Zabudla som si kľúč. Čakám na mamu.“ Nerozhodne som ukázala na dvere, tie pred chvíľou zhltli mamu, hoci som mala dojem, že už pred niekoľkými hodinami.

„Aha, dobre. Ešte neskončila?“

Naznačila mi, aby som ju nasledovala priechodom do zadnej časti domu, otvárala sa do veľkej útulnej kuchyne.

„Haló?“

Za stolom stál gauč, farebné vankúše ležali na podlahe a na nich ležala mama.

„Haló.“

Tuším som ešte pred ňou zazrela na podlahe fľašku vína, ale rezignovaný tón panej domu mi čoskoro naznačil, že upratovačku takto nenachádza po prvý raz. Mama ju musela šlohnúť z chladničky.

„Trochu som si zdriemla.“

Premenila som sa na cencúľ hanby. Pani prešla ku gauču a rázne, ale nie nevrlo, pomohla mame sadnúť.

„Už sme sa o tejto vašej záľube rozprávali, však? Prepáčte, ale dnes ste sem prišli posledný raz. Máte tu dcéru.“ Z toho, ako vyslovila slová, som zachytila, že si robí o mňa starosť.

„Prepáčte, len som…“ Mama si poťahovala tepláky, usilovala sa upraviť.

„Chápem,“ povedala pani domu trochu strojenejšie. „Ale teraz radšej choďte. Vezmite si tašku a ja vám prinesiem peniaze.“ Nebola beštia, to veru nie. Nemala dobrý pocit z toho, čo robí, a profesionálne ovládaným hlasom to zakrývala, keď nás vyháňala na ulicu, kde sme si mohli svoju neslušnosť strčiť za klobúk.

Vrátila som sa naspäť a so školskou taškou stála pri dverách. Nechcela som už nič počuť. Keď pani podávala matke dve dvadsaťlibrové bankovky, zrejme si všimla, že moje oči znovu pritiahla kniha.

„Vezmi si ju. Ako darček.“ Podala mi ju a ani sa na mňa nepozrela.

Dala mi ju, akoby nešlo o nič.

„Skurvená snobská krava,“ hundrala moja matka, keď ma viedla na autobusovú zastávku.

Ešte v autobuse mi dala svoj kľúč a vystúpila na zastávke pri krčme. Zdesene som myslela na tých štyridsať libier. Už ich zrejme neuvidíme. K hrianke som si zohriala fazuľu a vytiahla knihu. Na vnútornej strane som si všimla cenu: šesťdesiat libier. Šesťdesiat libier za knihu a pani mi ju dala zadarmo. Odložila som ju opatrne pod posteľ a listovala v nej tak často, že čoskoro som vedela mená fotografov a módnych návrhárov spamäti. Niežeby som vyslovene túžila po takých šatách. Uvedomovala som si len, že ak človek patrí k sorte ľudí, čo si ich môžu dovoliť, stáva sa niekým iným. Ak vlastní také veci, môže sa každý deň rozhodnúť, čím chce byť. Svoje vnútro dokáže riadiť svojím vonkajškom.

Ihličky som si vyleštila vreckom na topánky a obula si ich. Elisabeth Teerlincová mala očividne s Judith Rashleighovou jedno spoločné: nezamestnávala slúžku. Stať sa Elisabeth si vyžadovalo oveľa viac než len drahé skrine. Brnenie naozaj chráni len vtedy, keď je neviditeľné, a v tom práve spočíval skutočný boj. Nielen študovať a robiť skúšky, ale aj uchovať si presvedčenie, že môžem vyhrať. Dostať sa z mizerného domu, kde som vyrastala. Nedovoliť, aby som upadla do špiny matkinho života. Odolávať posmechu, zákernému každodennému šepotu „špina“ a „pobehlica“, tieto nadávky ma syčivo sprevádzali na školských chodbách len preto, lebo som chcela viac. V škole som sa naučila nenávidieť dievčatá a neskôr ich ignorovať, lebo čo sa z nich o niekoľko rokov stane. Ochabnuté mladé matky v rade na autobus. Toto bola ľahká časť. Tá ťažšia znamenala odstrániť každú viditeľnú stopu proletárky, lebo keď ma napokon prijali na univerzitu, študenti ju vo mne mohli objaviť.

Nielen smutné decko, čo sa pod paplónom rozplýva nad vzácnou knihou módnych ilustrácií a malou zbierkou umeleckých pohľadníc, ale najmä smutné usilovné srdce vo vnútri. Len čo som raz vošla na stanicu v Liverpoole a nasadla na vlak, vedela som, že ma tu už nikto nikdy neuvidí. Pomaly, ale isto som odstraňovala svoj prízvuk, menila svoje spôsoby, učila sa jazyky, tvarovala a uhladzovala svoju obranu, ako keď sochár opracováva mramor.

Toto všetko však bol len začiatok Elisabethiných požiadaviek. Keď som si na krátku dobu zohnala prácu v prestížnom londýnskom aukčnom dome, uverila som, že som svoj cieľ dosiahla, ale nemala som peniaze ani styky, čo znamenalo, že sa nikdy neprepracujem ďalej ako k poskokovi na oddelení. Preto som prijala miesto v nočnom bare, kde som hosťom robila spoločníčku, volal sa Klub Gstaad. Bola som si istá, že lepší kostým a krajší účes všetko zmení. Z omylu ma vyviedol môj šéf Rupert, keď som zistila, že sa zaplietol do podvodu. Netrvalo mu ani päť minút, aby mi ukázal dvere. James, jeden z klientov klubu, mi ponúkol víkend na Francúzskej riviére a odvtedy sa na chvíľu všetko začalo uberať trochu… chaotickým spôsobom. Hoci na druhej strane vysoko výnosne, keďže som falošný obraz, za ktorý ma vyhodil, našla, predala a peniaze použila, aby som sa v Paríži etablovala ako obchodníčka s umením. Pripúšťam, že pritom došlo k niekoľkým obetiam. James sa už do Londýna nevrátil, hoci v jeho prípade som na vine nebola ja. A nevrátil sa ani obchodník, ktorému som falošný obraz ukradla, volal sa Cameron Fitzpatrick. Ani moja stará kamoška zo školy Leanne, ani policajt v prestrojení Renaud Cleret, ani majiteľ parížskeho pornoklubu Julien. Ako Elisabeth Teerlincová som sa nevyhnutne musela presťahovať do Benátok. Najmä preto, lebo som sa chcela vyhnúť pozornosti istého policajného inšpektora, Renaudovho kolegu, Romera da Silvu. Na to som potrebovala veľké množstvo politúry, aby som všetko prekryla. Ale Elisabethina fasáda sa javila ako celkom prijateľná, jej žiara odrážala len to, čo ľudia chceli vidieť.

Je pravda, čo sa hovorí – nakoniec vždy záleží na tom, čo je vnútri.

Table of Contents

Prológ

PRVÁ ČASŤ Rozjímanie

1