Andrew Nagorski

THE NAZI HUNTERS

Copyright © 2016 by Andrew Nagorski

Translation © 2017 by Martina Zrubáková

Jacket design © 2017 by Diana Delevová

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-5655-2

Pre Alexa, Adama, Soniu a Evu.

A ako vždy pre Krysiu.

Hlavné postavy

Lovci nacistov

Fritz Bauer (1903 – 1968), nemecký sudca a prokurátor pochádzal zo sekulárnej židovskej rodiny, väčšinu nacistickej éry prežil v exile v Dánsku a vo Švédsku. Po vojne sa vrátil do Nemecka a poskytol Izraelčanom kľúčovú informáciu, vďaka ktorej chytili Adolfa Eichmanna. V šesťdesiatych rokoch zorganizoval vo Frankfurte nad Mohanom Osvienčimský proces (s bývalými príslušníkmi dozorného personálu z tábora Osvienčim – pozn. prekl.)

William Denson (1913 – 1998), najvyšší vojenský prokurátor v povojnových, tzv. Dachauských procesoch, v ktorých súdili personál táborov smrti v Dachau, Mauthausene, Buchenwalde a Flossenbürgu. Denson obžaloval 177 osôb a dosiahol, že súd všetkých obvinil a odsúdil. Nakoniec 97 obvinených odsúdili na trest smrti obesením, hoci v niektorých prípadoch sa Densonov postup pokladal za kontroverzný.

Rafi Ejtan (1926), agent Mossadu a veliteľ komanda, ktoré 11. mája 1960 unieslo Adolfa Eichmanna neďaleko jeho bydliska v argentínskom Buenos Aires.

Benjamin Ferencz (1920), ako dvadsaťsedemročný bol hlavným prokurátorom v procese, ktorý tlačová agentúra Associated Press nazvala „historicky najväčším procesom s vrahmi“. Išlo o Norimberský proces s veliteľmi špeciálnych jednotiek einsatzgruppen, ktorých príslušníci masovo vraždili Židov, Cigánov a ďalších „nepriateľských“ civilov na východnom fronte dovtedy, kým sa na vraždenie nezačali používať plynové komory v koncentračných táboroch. Všetkých dvadsaťdva obžalovaných súd vyhlásil za vinných a odsúdil, trinásti dostali tresty smrti. Neskôr súd niekoľko trestov zredukoval, takže napokon obesili len štyroch obvinených.

Tuvia Friedman (1922 – 2011), preživší holokaustu s poľsko-židovskými koreňmi. V časoch komunistického režimu v povojnovom Poľsku slúžil v jednotke milícií a snažil sa pomstiť zajatým Nemcom a osobám obvineným z napomáhania bývalým okupantom. Neskôr založil dokumentačné stredisko vo Viedni, kde zbieral dôkazy na obžalobu dôstojníkov SS a ďalších osôb vinných zo spáchania vojnových zločinov. V roku 1952 zrušil dokumentačné centrum vo Viedni a presťahoval sa do Izraela, kde pokračoval v pátraní a tvrdil, že je na stope Eichmannovi a ďalším vojnovým zločincom.

Isser Harel (1912 – 2003), šéf Mossadu, ktorý v roku 1960 zorganizoval úspešný únos Adolfa Eichmanna v Buenos Aires a jeho nasledovnú prepravu do Izraela na palube špeciálneho letu izraelskej leteckej spoločnosti El Al. V Izraeli Eichmanna postavili pred súd a v Jeruzaleme popravili.

Elizabeth Holtzmanová (1941). Táto členka demokratickej strany z newyorského Brooklynu krátko po svojom zvolení do Kongresu v roku 1973 začala preverovať informácie o tom, že mnohí údajní vojnoví zločinci pokojne žijú v Spojených štátoch. Ako členka imigračného podvýboru Snemovne reprezentantov a neskôr aj jeho predsedníčka sa v roku 1979 zaslúžila o vytvorenie Oddelenia špeciálneho vyšetrovania na Ministerstve spravodlivosti USA. Úlohou tohto útvaru bolo vyhľadávať nacistických vojnových zločincov, odobrať im štátne občianstvo a deportovať ich z USA.

Beate Klarsfeldová (1939), hazardérka par excellence a krajšia polovička nemecko-francúzskeho manželského páru Klarsfeldovcov, ktorí sa stali lovcami nacistov. Klarsfeldovej otec slúžil vo wehrmachte, ale o tom, čo sa dialo v období Tretej ríše, sa viac dozvedela až po presťahovaní do Paríža, kde pracovala ako opatrovkyňa detí a kde stretla aj svojho budúceho manžela Sergea Klarsfelda. V roku 1968 sa preslávila fackou, čo uštedrila západonemeckému kancelárovi Kurtovi Georgovi Kiesingerovi, ktorý bol v minulosti členom nacistickej Národnosocialistickej robotníckej strany Nemecka (NSDAP). Beate Klarsfeldová spolu s manželom Sergeom vypátrala a odhalila esesákov, ktorí sa podieľali na deportovaní Židov a spáchali ďalšie zločiny v okupovanom Francúzsku.

Serge Klarsfeld (1935), pôvodom z rodiny rumunských Židov, ktorí sa presťahovali do Francúzska. Klarsfeld, ktorého otec zomrel v Osvienčime, mal silný osobný motív zdokumentovať, publikovať a prenasledovať vysokopostavených nacistov zodpovedných za deportácie a smrť francúzskych Židov. Starostlivo zbieral usvedčujúce dôkazy a publikoval záznamy a dokumenty, týkajúce sa nacistov, a podobne ako jeho manželka Beate ani on sa nebál priamej konfrontácie s bývalými nacistami, hoci sa tým vystavoval riziku.

Eli Rosenbaum (1955). Do Oddelenia špeciálneho vyšetrovania Ministerstva spravodlivosti USA nastúpil najprv ako radový zamestnanec a v období 1995 – 2010 sa stal jeho najdlhšie slúžiacim riaditeľom. V roku 1986, keď pracoval ako šéf právneho oddelenia v organizácii Svetový židovský kongres, stál na čele kampane namierenej proti bývalému generálnemu sekretárovi OSN Kurtovi Waldheimovi v čase, keď tento politik kandidoval na post rakúskeho prezidenta. Táto kampaň ho napokon priviedla do ostrého stretu so Simonom Wiesenthalom, ktorého kedysi veľmi obdivoval.

Allan Ryan (1945). V období 1980 – 1983 bol riaditeľom Oddelenia špeciálneho vyšetrovania Ministerstva spravodlivosti USA. Tento nový útvar viedol do prvých zápasov s cieľom identifikovať nacistických vojnových zločincov žijúcich v USA a odobrať im americké občianstvo.

Jan Sehn (1909 – 1965) bol poľský vyšetrujúci sudca, ktorý mal v rodine nemeckých predkov. Napísal prvú podrobnú správu o histórii a fungovaní koncentračného tábora Osvienčim. Viedol vypočúvanie jeho najdlhšie slúžiaceho veliteľa Rudolfa Hössa (bol popravený v roku 1947), ktorého presvedčil, aby vo väzení napísal pamäti. Pomohol aj svojmu nemeckému kolegovi Fritzovi Bauerovi tým, že v šesťdesiatych rokoch vystúpil ako svedok v Osvienčimskom procese vo Frankfurte nad Mohanom.

Simon Wiesenthal (1908 – 2005) sa narodil v malom meste v regióne Halič, prežil väznenie v koncentračnom tábore Mauthausen a veľa si vytrpel. Stal sa najznámejším lovcom nacistov, pracoval v dokumentačnom centre vo Viedni, ktoré založil. Získal si dobré meno tým, že vypátral niekoľko prominentných vojnových zločincov, no zároveň ho obviňovali, že niekedy údajne zveličoval svoju rolu a podiel na ich dolapení, najmä v prípade lovu na Eichmanna. Dostal sa aj do konfliktu so Svetovým židovským kongresom pre spor v súvislosti s Kurtom Waldheimom.

Efraim Zuroff (1948), zakladateľ a riaditeľ Centra Simona Wiesenthala v Jeruzaleme, sa narodil v Brooklyne, ale v roku 1970 sa usadil v Izraeli. Zuroff, ktorého často nazývajú aj posledným lovcom nacistov, odštartoval niekoľko široko medializovaných kontroverzných kampaní s cieľom vypátrať a postaviť pred súd ešte žijúcich dozorcov z koncentračných táborov.

Hľadaní nacistickí zločinci

Klaus Barbie (1913 – 1991), známy pod prezývkou Mäsiar z Lyonu, ako bývalý šéf gestapa v tomto francúzskom meste bol zodpovedný za tisíce mŕtvych a osobne mučil nespočetne veľa ľudí. Medzi jeho najznámejšie obete patrí aj hrdina francúzskeho odboja Jean Moulin a štyridsaťštyri židovských detí, ktoré našli úkryt v malej dedinke Izieu a napokon boli zavraždené v Osvienčime. Manželia Klarsfeldovci, ktorí Barbieho vypátrali v Bolívii, rozpútali dlhotrvajúcu kampaň, aby ho dostali pred súd vo Francúzsku. V roku 1987 Barbieho odsúdili na doživotie a o štyri roky zomrel vo väzení.

Martin Bormann (1900 – 1945) bol Hitlerovým osobným tajomníkom a vedúcim nacistickej straníckej kancelárie NSDAP s hodnosťou ríšskeho ministra. Keď jeho nadriadený 30. apríla 1945 spáchal samovraždu, Bormann zmizol z Hitlerovho bunkra v Berlíne. Objavili sa správy, že ho zabili alebo že krátko po führerovi spáchal samovraždu aj on, no šírili sa aj klebety, že sa mu podarilo utiecť z Berlína. Dokonca sa objavili historky, že ho videli v Južnej Amerike a v Dánsku a že prišlo k prestrelke. V roku 1972 sa v Berlíne na stavenisku údajne našli jeho pozostatky a v roku 1998 test DNA potvrdil, že patrili Bormannovi. Z toho vyplynul záver, že zomrel 2. mája 1945.

Hermine Braunsteinerová (1919 – 1999), bývalá dozorkyňa v koncentračných táboroch Majdanek a Ravensbrück dostala prezývku Kobyla pre svoj zvyk v návale zlosti kopať väzenkyne. V roku 1964 Simon Wiesenthal zistil, že po vojne sa vydala za Američana a býva v newyorskom Queense. Informáciu poskytol novinám The New York Times a tie priniesli článok, ktorým sa spustila dlhá legislatívna bitka s cieľom odobrať Braunsteinerovej americké občianstvo. Po vyhostení do NSR (v roku 1981) dostala doživotie, ale v roku 1996 ju zo zdravotných dôvodov prepustili. O tri roky zomrela v domove pre seniorov.

Herbert Cukurs (1900 – 1965), pred druhou svetovou vojnou známy lotyšský pilot, počas nemeckej okupácie sa zviditeľnil ako Kat z Rigy, ktorý mal na svedomí smrť asi 30 000 Židov. Po vojne sa usadil v brazílskom São Paule, kde pilotoval vlastné lietadlo a prevádzkoval požičovňu lodiek. 23. februára 1965 ho agenti Mossadu vylákali do uruguajského Montevidea, kde ho zabili. To je jediná známa poprava vojnového zločinca na úteku, ktorú vykonali príslušníci tejto izraelskej agentúry.

John Demjanuk (1920 – 2012) bol od sedemdesiatych rokov až do svojej smrti v roku 2012 ústrednou postavou jednej z najkomplikovanejších legislatívnych bitiek povojnovej éry, ktorá sa odohrávala v USA, Izraeli a v Nemecku. Demjanuk, penzionovaný robotník z clevelandskej automobilky, slúžil počas druhej svetovej vojny ako dozorca v tábore smrti – pôvodne ho však mylne identifikovali ako Ivana Hrozného, zvlášť krutého dozorcu z koncentračného tábora Treblinka. V roku 2011 ho nemecký súd uznal za vinného, že pracoval ako dozorca v koncentračnom tábore Sobibor. Demjanuk o necelý rok zomrel. Jeho prípad sa stal novým precedensom, ako by nemecké súdy mali stíhať zmenšujúci sa počet údajných vojnových zločincov, ktorí sú ešte nažive.

Adolf Eichmann (1906 – 1962), jeden z hlavných architektov holokaustu, organizoval masové deportácie Židov do Osvienčimu a ďalších koncentračných táborov. Agenti Mossadu ho 11. mája 1960 uniesli v Buenos Aires. V Jeruzaleme bol odsúdený na trest smrti a 31. mája 1962 obesený. Okolnosti tohto prípadu vyvolali rozruch a polemiku vrátane vášnivej diskusie o „banalite zla“.

Aribert Heim (1914 – 1992) dostal prezývku Doktor smrť pre ohavné vražedné činy, ktorých sa dopustil ako lekár v koncentračnom tábore Mauthausen. Po vojne zmizol, čím vyvolal široko medializované pátranie po jeho osobe, ktoré trvalo až donedávna. Vynorili sa fantastické historky, že ho videli v Latinskej Amerike alebo že ho zavraždili v Kalifornii. V roku 2009 však The New York Times a nemecká televízna stanica ZDF uverejnili správu, že v skutočnosti sa skrýval v Káhire, konvertoval na islam a prijal meno Tarek Hussein Faríd. Tam aj v roku 1992 zomrel.

Rudolf Höss (1900 – 1947) bol najdlhšie slúžiacim veliteľom koncentračného tábora Osvienčim. V roku 1946 ho zajali vojaci britskej armády, v Norimbergu vypovedal ako svedok, potom ho poslali do Poľska, kde ho odsúdili na smrť obesením. Poľský investigatívny sudca Jan Sehn ho presvedčil, aby napísal pamäti. Hössov opis, ako postupne „vylepšoval“ vražednú mašinériu, je jedným z najhrozivejších svedectiev v rozsiahlej literatúre o holokauste.

Ilse Kochová (1906 – 1967), vdova po prvom veliteľovi koncentračného tábora Buchenwald, si vyslúžila prezývku Suka z Buchenwaldu. Tak ju nazvali počas súdneho procesu v Dachau vedeného americkou armádou, kde zaznelo hrozivé svedectvo o jej sexuálnych výstrelkoch a posmeškoch, čo si robila z väzňov, ktorých hneď nato surovo ubili na smrť. Spolu s historkami o tom, že si údajne dala z kože väzňov vyrobiť tienidlá na lampy, sa prípad Ilse Kochovej stal pravdepodobne najsenzačnejším povojnovým súdnym procesom. Odsúdili ju na doživotie, no generál Lucius Clay jej napokon skrátil trest na štyri roky. V roku 1951 jej však nemecký súd znova vymeral doživotný trest a Kochová v roku 1967 spáchala vo väzení samovraždu.

Kurt Lischka (1909 – 1989), Herbert Hagen (1913 – 1999) a Ernst Heinrichsohn (1920 – 1994). Manželia Serge a Beate Klarsfeldovci sa zamerali na týchto troch bývalých dôstojníkov SS, ktorí sa počas vojny podieľali na deportáciách Židov z Francúzska. Všetci traja pokojne žili v Spolkovej republike Nemecko až do chvíle, keď lovci nacistov v sedemdesiatych rokoch iniciovali konfrontačnú kampaň – Kurta Lischku sa dokonca pokúsili uniesť. Jedenásteho februára 1980 súd v Kolíne nad Rýnom uznal všetkých troch za vinných zo spoluúčasti na deportáciách 50 000 Židov z Francúzska, ktorých poslali na smrť, a vyrubil im tresty v rozsahu od šesť do dvanásť rokov.

Josef Mengele (1911 – 1979), esesácky doktor z Osvienčimu, prezývaný aj Anjel smrti, sa stal neslávne známym najmä svojimi medicínskymi experimentmi na dvojčatách a ďalších väzňoch koncentračného tábora, ale aj tým, že mal veľké slovo pri selekcii nových väzňov, lebo vyberal tých, čo išli rovno do plynových komôr. Pátranie po Mengelem, ktorý utiekol do Južnej Ameriky, pokračovalo ešte dlhé roky po jeho smrti. V roku 1979 sa v Brazílii utopil, no členovia rodiny držali jeho smrť v tajnosti až do roku 1985, keď bolo objavené jeho telo.

Erich Priebke (1913 – 2013). Tento bývalý hauptsturmführer SS bol jedným z hlavných aktérov popravy v Ardeatínských jaskyniach neďaleko Ríma, kde prišlo o život 335 mužov a chlapcov vrátane 75 Židov. Táto poprava, ktorá sa konala 24. marca 1944, bola odplatou za 33 zabitých Nemcov. Až do roku 1994 si Priebke užíval pokojný život v argentínskom horskom stredisku San Carlos de Bariloche. Tam ho objavil tím spravodajskej televízie ABC News a reportér Sam Donaldson mu na ulici položil niekoľko nepríjemných otázok. Výsledkom tohto rozhovoru bolo v roku 1995 Priebkeho vyhostenie z Argentíny do Talianska, kde ho v roku 1998 odsúdili na doživotie. Vzhľadom na vysoký vek si trest odpykával v domácom väzení, kde v roku 2013 zomrel.

Otto Remer (1912 – 1997) bol kľúčovým hráčom v čase doznievania neúspešného atentátu na Hitlera z 20. júla 1944. Major Remer bol veliteľom strážneho pluku Grossdeutschland v Berlíne. Spočiatku bol pripravený plniť rozkazy sprisahancov, svoje rozhodnutie však zmenil, keď sa dozvedel, že Hitler pokus o atentát prežil, a začal organizátorov atentátu zatýkať. V roku 1951 stál na čele pravicovo-extrémistickej Socialistickej ríšskej strany (SRP), a vtedy označil osnovateľov atentátu na Hitlera za zradcov. V roku 1952 ho Fritz Bauer obžaloval za urážku na cti, keď dokázal, že organizátori atentátu boli skutoční vlastenci. Remerovi súd vymeral trojmesačný trest a jeho stranu zakázali. Jemu sa však podarilo utiecť do Egypta. Do NSR sa vrátil až po amnestii v osemdesiatych rokoch a pokračoval v pravicovo extrémistickej činnosti. Keď ho znova obžalovali z podnecovania nenávisti a rasizmu, v roku 1994 sa presťahoval do Španielska, kde o tri roky zomrel.

Arthur Rudolph (1906 – 1996) patril do tímu nemeckých raketových vedcov, ktorých po druhej svetovej vojne presunuli do Spojených štátov. Bol šéfom tímu, ktorý skonštruoval raketu Saturn V, čo vyniesla prvých astronautov na Mesiac. No Eli Rosenbaum z Oddelenia špeciálneho vyšetrovania Ministerstva spravodlivosti USA naňho v roku 1984 naliehal, aby vrátil americké občianstvo a opustil Spojené štáty, lebo mal dôkazy, že počas druhej svetovej vojny pri výrobe rakiet V-2 Rudolph zamestnával väzňov a nútil ich pracovať do úplného vyčerpania a následnej smrti. Rudolph zomrel v Hamburgu.

Kurt Waldheim (1918 – 2007). Keď sa v roku 1986 bývalý generálny tajomník OSN predstavil ako hlavný kandidát v rakúskych prezidentských voľbách, objavili sa nové dôkazy, ktoré naznačovali, že zamlčal dôležité obdobie svojho života počas druhej svetovej vojny. Išlo o jeho pôsobenie na Balkáne v štábe generála Alexandra Löhra, ktorého v Juhoslávii súdili a obesili ako vojnového zločinca. Svetový židovský kongres spustil proti nemu intenzívnu kampaň, no Waldheim aj napriek tomu vyhral prezidentské voľby. Simon Wiesenthal obvinil Svetový židovský kongres z vyvolávania antisemitských nálad, čím naplno prepukol rozkol medzi lovcami nacistov.

LOVCI NACISTOV

Úvod

Jeden z najznámejších nemeckých filmov, ktorý vznikol krátko po skončení druhej svetovej vojny, mal názov Vrahovia sú medzi nami (Die Mörder sind unter uns). Susanne Wallnerová, ktorá prežila hrôzy koncentračného tábora (hrá ju Hildegard Knefová), sa vracia do svojho zničeného bytu v zbombardovanom Berlíne. Zistí však, že sa doň nasťahoval Hans Mertens, bývalý nemecký vojenský lekár, ktorý utápa svoje zúfalstvo v alkohole. Lekár náhodou stretne svojho bývalého veliteľa, vtedy už prosperujúceho podnikateľa, ktorý na Štedrý deň v roku 1942 vydal rozkaz zavraždiť sto civilistov v istej poľskej dedine. Mertens, prenasledovaný spomienkami na túto udalosť, sa v prvý povojnový Štedrý večer rozhodne zabiť ho.

Wallnerovej sa v poslednej chvíli podarí Mertensa presvedčiť, že takýto čin samozvanej spravodlivosti by bol chybným krokom.

„Nemáme právo vynášať rozsudky,“ vysvetľuje mu. Lekár pochopí jej slová. „Máš pravdu, Susanne,“ odvetí, „no musíme ich obžalovať. Musíme v mene miliónov nevinných zavraždených obetí žiadať, aby pykali.“

Film zožal mimoriadny úspech, pritiahol do kín množstvo divákov, no jeho odkaz bol vo svojej podstate zavádzajúci. Zorganizovať prvé povojnové súdne procesy s cieľom odsúdiť vojnové zločiny nebolo úlohou Nemcov, ale Spojencov. Víťazi však čoskoro do veľkej miery poľavili v tomto úsilí a väčšmi sa sústredili na črtajúcu sa studenú vojnu. Podobne ako väčšina Nemcov aj Spojenci sa radšej prikláňali k možnosti zabudnúť na nacistickú minulosť, než by sa mali zamýšľať nad tým, kto za ňu bude pykať.

Tým si určite nelámali hlavu ani hlavní páchatelia vojnových zločinov, ktorí neskončili hneď po vojne vo väzení, prípadne ich Spojenci zatkli, ale neodhalili ich identitu. Ich jedinou starosťou bolo, ako utiecť. Adolf Hitler to vyriešil samovraždou vo svojom bunkri spoločne s Evou Braunovou, s ktorou sa krátko predtým oženil. Šéf propagandy Joseph Goebbels a jeho manželka nasledovali vodcov príklad, no ešte predtým otrávili svojich šesť detí. V roku 1976 vyšiel bestseller Výmena názorov vo Valhalle (The Valhalla Exchange), v ktorom fiktívny Goebbels vysvetľuje, prečo si zvolil túto možnosť „Nemám v úmysle^1 stráviť zvyšok života behaním po svete ako večný utečenec.“

No väčšina Hitlerových blízkych spolupracovníkov a ďalší nacisti vinní zo spáchania vojnových zločinov nemali záujem nasledovať vodcov príklad. Mnohí z nich – najmä tí s nižšou hodnosťou – dokonca ani necítili potrebu skrývať sa a rýchlo sa zamiešali medzi milióny ľudí, čo sa usilovali vybudovať si nový život v povojnovej Európe. Tí, ktorí sa cítili väčšmi ohrození, si našli spôsob, ako utiecť zo starého kontinentu. Dlho to vyzeralo, že mnohí ľudia z obidvoch týchto skupín sa úspešne vyhli zodpovednosti za spáchané zločiny, často vďaka podpore lojálnych členov rodiny a siete Kameraden – spolupartajníkov, členov nacistickej strany NSDAP. Táto kniha sa zameriava na relatívne malú skupinu mužov a žien – či už boli v oficiálnych funkciách alebo pôsobili nezávisle –, ktorí pracovali na tom, aby zvrátili počiatočné úspechy nacistov a nedovolili svetu zabudnúť na ich zločiny. Títo prenasledovatelia ukázali obrovské odhodlanie a odvahu, lebo pokračovali v boji aj vtedy, keď sa už vlády víťazných mocností a zvyšok sveta stavali čím ďalej, tým ľahostajnejšie k osudu nacistických vojnových zločincov. V tomto procese boli konfrontovaní aj s podstatou zla a sformulovali mimoriadne znepokojivé otázky týkajúce sa ľudského správania.

Týmto prenasledovateľom, ktorí sa snažili dostať vrahov pred súd, prischlo neoficiálne označenie lovci nacistov, hoci nešlo o skupinu, ktorá by mala spoločnú stratégiu alebo sa dohodla na určitom postupe či taktike. Často sa neznášali, mali sklon vzájomne sa obviňovať, žiarlili jeden na druhého a otvorene medzi sebou súperili aj napriek tomu, že sledovali viac-menej rovnaké ciele. A to v určitých prípadoch nepochybne oslabilo účinnosť ich postupu.

No aj keby všetci tí, čo sa zaoberali prenasledovaním nacistických zločincov, zabudli na vzájomné rozpory, nedopracovali by sa k veľmi odlišným výsledkom. V absolútnom meradle nás tieto výsledky neoprávňujú tvrdiť, že spravodlivosť sa naplnila. „Ak niekto hľadá^2 rovnováhu medzi spáchanými zločinmi a ich potrestaním, bude nakoniec sklamaný,“ povedal historik David Marwell, ktorý pracoval v Oddelení špeciálneho vyšetrovania Ministerstva spravodlivosti USA, v Múzeu holokaustu vo Washingtone aj v Berlínskom dokumentačnom stredisku a pôsobil aj ako riaditeľ Múzea židovského kultúrneho dedičstva v New Yorku. A pôvodný sľub víťazov – že potrestajú všetkých, čo nesú zodpovednosť za vojnové zločiny – Marwell iba stroho komentoval slovami: „To je veľmi zložité.“

Áno, je veľmi zložité uspieť vo veľkom meradle, ale úsilie tých, ktorí sa odmietli vzdať myšlienky, že aspoň niekoľko nacistických vojnových zločincov sa bude zodpovedať za svoje činy, sa rozrástlo do pretrvávajúcej povojnovej ságy, neporovnateľnej s inými, čo sa vyskytli v dejinách ľudstva.

V minulosti sa vojny končili tým, že víťazi často zabili alebo si zotročili porazených, vyplienili ich krajinu a vynútili si rýchle odškodnenie. Namiesto súdov alebo iných legislatívnych procesov, ktoré by na základe dôkazov zvážili a určili mieru viny, bežnou normou sa stali hromadné popravy. Ich motívom nebolo nič iné, len pomsta.

Mnohí lovci nacistov mali vlastnú vnútornú motiváciu na pomstu, najmä tí, čo sa vrátili z koncentračných táborov, alebo víťazi, ktorí tieto tábory oslobodili a na vlastné oči videli šokujúce dôkazy hrôz, čo zostali po utekajúcich nacistoch – mŕtvych a zomierajúcich, kremačné pece, „medicínske“ zariadenia, čo slúžili ako mučiarne. To spôsobilo, že niektorí nacisti aj kolaboranti sa po vojne stali objektmi okamžitej odplaty.

Treba však zdôrazniť, že od prvých procesov v Norimbergu až po lov na vojnových zločincov v Európe, Latinskej Amerike, Spojených štátoch a na Strednom východe, ktorý sporadicky pokračuje až dodnes, lovci nacistov vynaložili veľké úsilie, aby sa ich „korisť“ dostala pred súd. Tým chceli dať najavo, že aj jednoznační vinníci majú právo na súdny proces. Určite nešlo o náhodu, že najslávnejší lovec nacistov Simon Wiesenthal nazval svoju knihu pamätí Spravodlivosť, nie pomsta (Gerechtigkeit, nicht Rache).

Hoci spravodlivosť očividne ťahala za kratší koniec, keďže vinníci často dostali tie najmiernejšie tresty a v mnohých prípadoch dokonca vyviazli celkom beztrestne, objavil sa ďalší cieľ – výchova príkladom. Prečo prenasledovať starnúceho dozorcu z koncentračného tábora na sklonku jeho života? Prečo nedať páchateľom zločinov možnosť, aby v ústraní zostarli? Mnohí americkí predstavitelia by to boli radi urobili, najmä keď už sústredili pozornosť na nového nepriateľa – Sovietsky zväz. No jednotliví lovci nacistov sa nevzdávali, dôvodili, že každý prípad je zároveň cenným ponaučením.

A čo bolo cieľom tohto ponaučenia? Dokázať, že na obludné zločiny spáchané počas druhej svetovej vojny a na holokaust sa nemôže a nesmie zabudnúť a že tí, ktorí na ne navádzali alebo ich vykonali – ale aj tí, čo by mohli podobné zločiny spáchať v budúcnosti –, sa musia, prinajmenšom zo zásady, zodpovedať pred zákonom.

Mal som trinásť rokov, keď v roku 1960 agenti Mossadu uniesli v Argentíne Adolfa Eichmanna a dopravili ho do Izraela, kde ho postavili pred súd. Nepamätám sa, do akej miery som si uvedomoval, čo sa stalo, či som vôbec venoval pozornosť médiám, ktoré prinášali správy o tejto udalosti, no niečo sa mi určite vrylo do pamäti. Viem to, lebo mám živú spomienku z leta nasledujúceho roku, keď už Eichmann stál pred súdom v Jeruzaleme.

Počas rodinnej návštevy v San Franciscu som sedel s otcom v malej reštaurácii. V jednej chvíli som sa uprene zadíval na tvár starého muža, ktorý sedel na opačnej strane miestnosti. Naklonil som sa k otcovi, ukázal som na starca a zašepkal: „Tuším to je Hitler.“ Otec sa uškrnul a karhavo si ma premeral. Vtedy som, pochopiteľne, nemal ani potuchy, že o päťdesiat rokov, keď budem písať túto knihu, poskytne mi rozhovor Gabriel Bach, posledný žijúci prokurátor v súdnom procese s Eichmannom, a dvaja agenti Mossadu, ktorí velili tímu, čo ho uniesol.

Únos Eichmanna, súdny proces s ním a trest smrti obesením boli začiatkom narastajúceho povedomia, že mnohí nacistickí zločinci zostali nepotrestaní, a postupného obnovenia verejného záujmu o zločiny, čo spáchali. Čoskoro akoby sa roztrhlo vrece s knihami a filmami o lovcoch nacistov, často však založených skôr na vymyslených bájkach než na realite. Dychtivo som hltal tieto knihy a pozeral filmy, očarený hlavnými postavami – rovnako kladnými hrdinami ako aj zloduchmi – a ich neutíchajúcou akčnosťou.

Tie príbehy však upútali predstavivosť ľudí aj čímsi viac než len veľkými naháňačkami. Najmä pre povojnovú generáciu bol rovnako fascinujúci širší kontext – akí to boli ľudia, ktorých tí druhí chceli chytiť, z akých rodín pochádzali, akých mali susedov. Dodnes sa ťažko hľadá odpoveď na otázku, prečo sa milióny Nemcov a Rakúšanov aj s kolaborantmi, ktorí sa našli vo väčšine podrobených krajín, dali dobrovoľne naverbovať do hnutia, ktoré sa neštítilo masových vrážd.

V osemdesiatych a deväťdesiatych rokoch, keď som pôsobil ako šéf pobočky časopisu Newsweek postupne v Bonne, Berlíne, Varšave a Moskve, často som sa prichytil, že premýšľam nad tým, aké dedičstvo nám zanechali vojna a holokaust. Keď som si myslel, že ma už nič neprekvapí, že pôjde iba o variácie podobných príbehov, zakaždým ma zaskočilo nejaké nové, zarážajúce odhalenie.

Koncom roku 1994 som si pripravoval materiál na hlavný článok do Newsweeku venovaný päťdesiatemu výročiu oslobodenia koncentračného tábora Osvienčim, ktoré pripadlo na 27. januára 1995. Robil som rozhovory s mnohými preživšími z rozličných európskych krajín. Zakaždým som sa cítil nesvoj, keď som ich žiadal, aby si spomenuli na hrôzy z rokov strávených v koncentračnom tábore, a nikdy som nezabudol zdôrazniť, že môžu kedykoľvek prestať, keby mali pocit, že tie spomienky sú pre nich príliš bolestivé. Aj napriek tomu si vo väčšine prípadov vyliali dušu; keď začali hovoriť, už sa nezastavovali ani som ich nemusel pobádať. Nie je podstatné, koľko príbehov som si vypočul, zakaždým som bol fascinovaný a niekedy šokovaný.

Raz po rozhovore so židovským preživším z Holandska, ktorého príbeh bol mimoriadne dojímavý, som sa mu automaticky ospravedlnil, že kvôli mne sa musel na všetko znova tak podrobne rozpamätávať, veď určite svoju odyseu už mnohokrát opísal svojim najbližším aj priateľom. „Nikdy som o tom nikomu nepovedal,“ odvetil. Zrejme si všimol, ako neveriacky som sa zatváril, lebo dodal: „Nikto sa ma na to nespýtal.“ Ten muž celých päťdesiat rokov sám niesol bremeno svojich spomienok.

O tri roky mi ďalšie stretnutie ponúklo letmý pohľad na tých, ktorým ťaží dušu celkom odlišné bremeno. Robil som rozhovor s Niklasom Frankom^3, synom Hansa Franka, ktorého počas druhej svetovej vojny Hitler vymenoval za generálneho guvernéra okupovaného Poľska, za najvyššieho predstaviteľa tohto impéria smrti. Novinár a spisovateľ Niklas Frank opísal sám seba ako typického európskeho liberála, ktorý si hlboko váži demokratické hodnoty. Mimoriadne sa zaujímal o Poľsko, najmä v osemdesiatych rokoch, keď sa nezávislé odbory Solidarita postavili do čela zápasu za ľudské práva, vďaka ktorému napokon prišlo v krajine k pádu komunistického režimu.

Niklas sa narodil v roku 1939 a ako sedemročný videl svojho otca naposledy v Norimbergu krátko predtým, než ho obesili ako vojnového zločinca. Spolu s matkou ich vpustili do väznice. Jeho otec však predstieral, že všetko je v najlepšom poriadku. „Tak, Nikki, čoskoro sa všetci znovu zídeme na Vianoce,“ povedal. V hlave malého chlapca tým spôsobil „totálny zmätok“, keďže Niklas vedel, že otca obesia. „Môj otec klamal všetkým, ešte aj vlastnému synovi,“ konštatoval Niklas Frank. Neskôr premýšľal nad tým, čo by si bol želal, aby mu otec v tej chvíli povedal. „Milý Nikki, popravia ma, lebo som urobil hrozné veci. Určite neži tak, ako som žil ja.“

Vzápätí však Niklas vyslovil vetu, ktorá sa mi navždy vryla do pamäti. Opísal svojho otca ako „netvora“ a dodal: „Pokiaľ ide o trest smrti, som zásadne proti, ale som presvedčený, že poprava môjho otca bola absolútne opodstatnená.“

Počas dlhého obdobia, čo som pracoval ako zahraničný spravodajca, som nepočul, aby niekto takto hovoril o vlastnom otcovi. Z Niklasovho rozprávania vyplynul ešte jeden záver. Vyhlásil, že priezvisko Frank je úplne bežné a mnohí ľudia, s ktorými prichádza do kontaktu, nevedia – ak im to sám nepovie –, že je synom jedného z hlavných vojnových zločincov. On však pozná pravdu, a tá sa mu navždy vryla do pamäti. „Neprejde deň, aby som si nespomenul na otca, a najmä na to, čo všetko Nemci napáchali,“ poznamenal. „Svet na to nezabudne. Zakaždým keď cestujem do zahraničia a poviem, že som Nemec, automaticky im v hlave naskočí Osvienčim. A podľa mňa na to majú plné právo.“

Povedal som Niklasovi, aký som šťastný, že nemusím žiť s takýmto pocitom zdedenej viny, keďže v roku 1939, keď Nemecko napadlo Poľsko, môj otec bojoval na strane porazených. Viem, že to, komu a kde sa narodíme, je dielom náhody, ale z racionálneho hľadiska to neznamená, že sa máme cítiť morálne nadradení alebo menejcenní. To si uvedomoval aj Niklas. No plne som chápal, prečo si tak veľmi želal mať otca, za ktorého by sa nemusel hanbiť.

Niklasov postoj nie je typický pre rodinných príslušníkov nacistických vojnových zločincov. Podľa mňa je jeho surová, brutálna úprimnosť zhmotnením toho, čo je na dnešných Nemcoch to najlepšie – ochota mnohých z nich každodenne sa konfrontovať s minulosťou svojej krajiny. Trvalo síce dlho, kým k tomu prišlo, no mnohé by sa nestalo, keby nebolo lovcov nacistov a ich neúnavného, často veľmi osamelého zápasu, čo viedli nielen v Nemecku a v Rakúsku, ale na celom svete.

Tento zápas sa pomaly chýli ku koncu. Väčšina lovcov nacistov, ale aj zločincov, po ktorých pátrali, bude čoskoro existovať len v našej kolektívnej pamäti, kde sa mýty a realita pravdepodobne prepletú ešte väčšmi, než je to dnes. A práve preto sa ich príbehy majú, ba musia vyrozprávať teraz.

1 Patterson, H. The Valhalla Exchange, s. 166.

2 Interview autora knihy s Davidom Marwellom.

3 Interview autora knihy s Niklasom Frankom; úryvky z tohto rozhovoru boli publikované pod názvami Horror at Auschwitz. In Newsweeek, 15. marec 1999; a Nagorski, A: Farewell to Berlin. In Newsweek.com, 7. január 2000.

Table of Contents

Hlavné postavy

Úvod