Tato kniha vznikla na Univerzitě Karlově v rámci programu PROGRES Q 09: Historie – Klíč k pochopení globalizovaného světa.

Ediční rada Edice Magnetka:

Prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK, Technická univerzita v Liberci)

Doc. PhDr. Jan Halada, Csc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

Prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita J. E. Purkyně Ústí nad Labem)

PhDr. Jan Koura, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Josef Opatrný, 2017

Cover © Vladimír Pfeifer, 2017

Drawing © Martin Ďásek, 2017

Czech edition © Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN 978-80-7557-440-4 (ePub)

ISBN 978-80-7557-441-1 (mobi)

Milovaným vnoučatům Lízince a Richardovi.

Slovo úvodem

„Pak se obrátil na Rogerse: ‚Jak to, že prohlašujete s takovou jistotou, že znáte cestu k Pacifiku, majore?‘ Rogers vylíčil Burkovi své setkání s Pontiakem a s Pontiakovými bojovníky, kteří přišli až od břehů Západního oceánu. V jeho hutném, chraplavém hlase bylo něco vzrušujícího. ‚Ta cesta existuje tak zaručeně‘, pravil, ‚jako tenhle stůl.‘ Ohromnou rukou udeřil do tabule. ‚Mohu po ní plout k Pacifiku se stejnou jistotou, jako se mohu napít tuhle portského.‘ Na jediný lok sklenici vypil.“[1]

V podtextu románu Cesta na severozápad, patrně nejlepšího a jistě neznámějšího díla amerického spisovatele Kennetha Robertse, nepřestávají v líčení beletrizované epizody někdy až neuvěřitelných příběhů skutečné historické postavy harcovnického důstojníka Jeho Veličenstva britského krále Jiřího III. Roberta Rogerse prezentované majorovým fiktivním průvodcem, malířem Langdonem Townem, probleskovat připomínky snu románového hrdiny – dospět putováním z tehdejší hranice atlantické Ameriky k severozápadu až ke břehům Tichého oceánu.

Onen sen přitom nebyl ničím jiným než jednou z konkretizací ambice Evropanů, v tomto případě Angličanů, od prvních okamžiků jejich příchodu na americký kontinent. Najít dále na západě lepší zemi k životu, řečeno znovu slovy Kennetha Robertse: „Copak Horní Cohaseská nížina! To nic není. Zvolal Rogers a pustil se do líčení Jirského jezera a krajiny severně od řeky Mohawku. Rozhovořil se tak, že hlas mu zmohutněl a nadšení mu dodalo na zvučnosti; rozsvětlenýma očima těkal po celé místnosti. Div jsme skutečně neviděli orly kroužit nad majestátním horstvem; ty nesmírné rozlohy listnatých hájů bez podrostů; tu rajskou nadzemskou modř nejkrásnějšího ze všech jezer; bystřiny průzračné jako sklo, plné růžovomasých pstruhů; prsť natolik žírnou, že tam jabloně rodí už rok po vysazení; lučiny, kde je tráva tak šťavnatá, že krávy, které ji spásají, dojí pak samou smetanu; kukuřici, jejíž stonky jsou vysoké jako jilmy; kraj smíchu a zlatistého slunečního žáru, chladivého léta a mírné zimy – zkrátka, zemský ráj.“[2]

S touto nadějí opouštěly už v 17. století stovky a pak tisíce poddaných anglické koruny britské ostrovy, aby vytvořily vedle lidí odjíždějících za moře z náboženských důvodů svébytnou komunitu. Charakterizovalo ji na jedné straně sveřepé rozhodnutí začít za oceánem nový život bez ohledu na všechna neznámá nebezpečí, na druhé straně potom odhodlání setrvat ve vlastní víře a neochota vzdát se jí ve prospěch státního náboženství. Takové komunity vznikaly v první polovině 17. století od Nové Anglie po Virginii a Maryland, ale jejich obyvatelé, přinejmenším někteří, záhy zjišťovali, že naplnění všech svých tužeb na amerických březích Atlantiku nedosáhli. Zalidnili pobřeží, kde pro nové příchozí už nezbývalo místa, volnomyšlenkáři pak k velkému zklamání naráželi na netolerantní přístup ortodoxních představitelů sekt hledajících za mořem svobodu pro vyznání. Jakmile jí však dosáhli, chovali se ke svým disidentům stejně jako anglikánští biskupové na ostrovech k nim samým. Puritánští „svatí“ tak donutili Rogera Williamse a jeho stoupence opustit osadu stejně, jako je před lety přinutili anglikánští strážci čistoty víry odejít z britských ostrovů. Williams ovšem nemusel při hledání nového domova překročit Atlantik, stačilo překonat několik desítek mil a postavit nové sruby. Stejně si později počínali osadníci, jejichž půdu vyčerpalo intenzivní pěstování tabáku, či noví příchozí, pro něž už nebylo ve starých osadách dost místa. Někteří si postavili domy v nových koloniích, Karolínách či Pensylvánii, většina jich ovšem zamířila do vnitrozemí. Někteří později (v 18. století) pomýšleli dokonce na dosažení západního břehu kontinentu. Tady nečekala jen úrodná půda Kalifornie, na níž si ovšem činila nárok španělská koruna a Rusko, obě země zde měly svoje stanice, ale také bohatá loviště kožešinové zvěře. „Hebké zlato“, jak kožešiny obchodníci někdy nazývali, přitom nacházely odbyt nejen na evropských, ale také asijských trzích, a představovaly tedy argument pro ty obyvatele amerického východu, kteří přicházeli s plány pronikání dále do vnitrozemí a pak dál až k přirozené hranici na čáře příboje Pacifiku.

Naplnění těchto plánů však nedosáhli poddaní britské koruny z kolonií na východním pobřeží kontinentu, ale na počátku 19. století až občané mladé republiky v podobě objevitelského oddílu americké armády vedeného kapitány Meriwetherem Lewisem a Williamem Clarkem. Předpokladem dosažení Pacifiku a inkorporace přilehlého území do „civilizované Ameriky“ přitom bylo překonání obrovských, úřadům i zeměpiscům neznámých prostor kontinentálního vnitrozemí. Po celé století pomalu pronikali do těchto krajů bílí obchodníci a lovci, zakreslovali do nepřesných map nepřehlédnutelné terénní útvary, kopce a skály zvláštních tvarů, další části toků řek a potoků. Ti nejzodpovědnější pak výslovně podotýkali, že jejich prameny zatím zůstávají nepoznané, někteří odkazovali v přípiscích na hrubých náčrtcích a v denících na informace získané od Indiánů. Když pak o svých cestách hovořili po návratu do hraničářských osad, zpravidla nezapomínali zmínit možnosti, jež vnitrozemí nabízí odvážným a nebojácným.

Jdi na západ, mladý muži

Vnitrozemí znamenalo pro kolonie na východním pobřeží amerického kontinentu západ jak v 17., tak v 19. století, kdy proud evropských přistěhovalců do USA podstatně zesílil a prohloubil starý problém nedostatku volné půdy na americkém východě. Oba fenomény – růst počtu obyvatel a nedostatek vhodných pozemků pro farmáře – přitahovaly pochopitelně v různé podobě zájem veřejnosti, politiků i novinářů. Problém s půdou pro přistěhovalce i staré bezzemky slibovala na konci čtyřicátých let 19. století radikálně vyřešit nová politická strana. Jediný bod programu Strany volné půdy tvořil kategorický požadavek bezplatného přídělu federálních pozemků pro všechny, kdož na nich chtěli pracovat. Horace Greeley, prominentní novinář této doby, pak zájemcům o naplnění amerického snu radil, kde mají o dosažení svého cíle usilovat. „Jdi na západ, mladý muži, a vyrůstej zde spolu se zemí.“ Větu opakovali záhy politikové i novináři, většinou bez udání pramene. Pozdější historikové, autoři politických slovníků i editoři výborů slavných výroků pak projevovali zpravidla větší slušnost a odkazovali na text, v němž měl Greeley svoji větu uplatnit,[3] aniž si ovšem evidentně uvědomovali, že vydavatel New York Tribune v roce 1851 zase jen opsal praxi starou víc než dvě století, praktikovanou jak anglickými, tak francouzskými kolonisty v Severní Americe.

Francouzi ovšem znali oblast, jíž Lewis s Clarkem v letech1804–1806 procházeli ve snaze najít cestu k Pacifiku, i na začátku 19. století lépe než Angličané (a Američané), a proto se Lewis snažil získat při cestě za západ v Saint Louis pro expedici lovce či veslaře francouzského původu nebo od nich alespoň žádal informace. Jejich lepším znalostem kraje za hranicí bílého osídlení Ameriky na kanadském pomezí napomáhaly rozdíly mezi anglickou a francouzskou kolonizací Kanady a britských osad dále na jihu. Angličané kolonizovali od příchodu do Ameriky území plošně, ať už se chtěli živit zemědělstvím, lovem, nebo rybolovem. Podobně jako Holanďané v Novém Holandsku půdu od Indiánů kupovali a očekávali, že ti potom prodané pozemky opustí, což se zpravidla také stávalo. Noví majitelé takto získanou půdu parcelovali, budovali na ní usedlosti či osady, pěstovali tabák nebo kukuřici. Část Angličanů našla způsob obživy také v lovu a obchodu s Indiány. Také v obchodu se pak inspirovali holandským způsobem kontaktu s domorodci. Málokdy zakládali svoje obchodní stanice na indiánském území nebo se vydávali mezi Indiány, aby zde vyměňovali svoje zboží za kožešiny. Snažili se přilákat indiánské lovce s balíky liščích, kuních, vydřích a zejména bobřích kožešin do svých obchodů na hranici bílého osídlení.

Francouzi volili od počátku odlišnou praxi. Plošnou zemědělskou kolonizaci uplatnili prakticky jen v Quebecu, obchodníci potom nečekali na svoje partnery v osadách francouzské Ameriky, ale vydávali se dál a dále za její hranice. Využívali přitom zpravidla říčních toků, potoků a jezer, po nichž pluli na indiánských kánoích. Kupovali, či spíš vyměňovali je od původních majitelů, brzy je ale začali sami stavět. Z různého materiálu a v různé velikosti. Vypalovali a vysekávali kmeny topolů, jedlí či ořešáků. Pro výrobu těžké tesané kánoe používali lovci i tesaři nástroje lišící se od zálesáckých širočin. Ani tyto nástroje, ani širočiny podstatně usnadňující práci na kánoích, nechyběly v nabídce obchodníků na hranici civilizace. Zatímco Indiánům trvalo zhotovení dlabané kánoe klasickým způsobem, tedy vypalováním a dlabáním ohořelého dřeva, i týdny, muži se zvlášť tvarovanými ocelovými sekerami zvládli stejnou práci za pouhé dny. Podle dobového svědectví tak vyrobila čtveřice lovců na Missouri dvě kánoe během tří dnů. Na dlabaných kánoích pracovali během svého putování i účastníci Lewisovy a Clarkovy výpravy. V říjnu 1805 dokázali vytesat z kmenů borovic čtyři velké a jednu menší kánoi za devět dnů.

Jiní bílí i indiánští lovci pak volili zcela jiný materiál a způsob stavby lodí. Umně nasazovali cedrová žebra na plochý kýl a potahovali kostru březovou kůrou. Její pláty opatrně spojovali lýčím, spoje tmelili smůlou a jílem, pro pádla vybírali pružné a pevné dřevo listnáčů. Posádku pětimetrové lodi tvořila dvojice veslařů,[4] náklad potom zboží na výměnu, obchod s Indiány totiž probíhal téměř výlučně na směnné bázi, a pro potřeby účastníků obchodní výpravy. Zbraně, střelivo, stan, pokrývky, kotlíky, nádobí a potraviny, které si nemohli opatřit cestou, kávu, cukr, sůl, koření a smotky tabáku pro vlastní potřebu, někdy také uzeniny, sušené maso a kukuřici. Zboží na výměnu odpovídalo částečně tomu, co si vezli obchodníci pro svoji potřebu, nesměl však chybět textil, ocelové nože a sekery, široká paleta nádobí pro ženy, které oceňovaly také drobné korálky, dohromady stovky kilogramů předmětů pečlivě zabalených do vodotěsných balíků, účelně poskládaných v trupu kánoe.

Výpravy však používaly i velké lodice, canoe du maitre. Měřily až jedenáct metrů, poháněla je pádla tuctu veslařů, uvezly až tři tuny nákladu, v němž postupně nahrazovaly zboží dovezené za účelem výměny někdy z Evropy, jindy vyráběné na východním pobřeží Ameriky, balíky pečlivě sušených, složených a nakonec slisovaných kožešin o standardní váze čtyřicet kilogramů. Náklad, stejně jako kánoe, museli obchodníci a veslaři někde přenášet přes nesjízdné úseky, vodopády či peřeje. Portáže dosahovaly délky stovek metrů, ale také celé kilometry, zejména v místech, kde výpravy překonávaly vzdálenosti mezi jednotlivými toky nebo jezery. Nejdelšími portážemi tak byla devatenáctikilometrová trasa mezi údolím řeky Mackenzie a řekami tekoucími na východ do Atlantiku a skoro čtrnáctikilometrová Velká portáž, kde výpravy zdolávaly peřejnatý úsek s několika vodopády na dolním toku Pigeon River v Minnesotě. Expedice trvaly minimálně měsíce, někdy však rok nebo dva, výjimkou nebyla ani tříletá putování. Obchodníci přezimovali v indiánských táborech, vedlejším produktem kontaktu s Indiány, respektive Indiánkami byli míšenci, žijící v dětském věku v rodinách matek, později zpravidla střídající obě pospolitosti. Působili v dospělém věku v první či druhé generaci na hranici jako tlumočníci, průvodci jednotlivců i celých výprav či jako armádní zvědové ještě v druhé polovině 19. století.

Výpravy se nevracely jen s náklady kožešin, ale také s informacemi. Obchodníky a lovce zajímaly údaje o výskytu zvěře, jejich přátelé z farem se vyptávali na kvalitu půdy a pastvin, někteří účastníci si vedli deníky, mapovali toky řek a potoků, jezera, hory i pohoří a o jejich hrubé mapy, zápisky i ústní líčení měla zájem administrativa, armáda i obchodní společnosti. Expedice organizovali jednotlivci, skupiny i organizace obchodníků. Anglická Společnost Hudsonova zálivu působila v Americe už od roku 1670 a v druhé polovině 18. století nerozvíjela své aktivity zdaleka jen na území, na němž původně získala monopol, tedy kolem Hudsonova zálivu. Po vítězství Británie ve francouzské či indiánské válce v roce 1763 operovala na obrovském území severní a severozápadní Kanady a na severozápadě budoucích Spojených států, kde zřídila několik stanic a posílala sem skupiny obchodníků a lovců.

O dvacet let později jí vyvstal vážný konkurent v Severozápadní společnosti, jejíž zaměstnanci Alexander MacKenzie a David Thompson přispěli podstatným způsobem k poznání severozápadních Spojených států a Kanady. Mackenzie se přistěhoval do Ameriky ze Skotska a od roku 1787 pracoval jako agent společnosti ve stanici Fort Chippewayan na jezeře Athabaska. Dva roky po svém příchodu na tuto základnu dosáhl se skupinou veslařů Velkého otročího jezera a pak sledovali dva týdny řeku vytékající z této nádrže až k Severnímu ledovému oceánu. Dva následující roky připravoval další expedici, jíž zahájil v roce 1792 s cílem dosáhnout oceánu na západě. Zpočátku využil toku řeky Peace a pak zamířil rovnou k západu. S velkými obtížemi překročil Skalisté hory a pak už nic nebránilo další cestě k Pacifiku. Spatřil ho přibližně na dvaapadesáté rovnoběžce a stal se prvním Evropanem, který zdolal trasu mezi Atlantským a Tichým oceánem, mimo državy Španělska a Portugalska. Poddaní španělské koruny přitom prošli poprvé cestou mezi atlantským a tichomořským pobřežím kontinentu už v roce 1513 v Panamě, kde Královská cesta z Porto Bella do Panamy sloužila v následujících staletích jako relativně bezpečná cesta pro karavany mezků s nákladem peruánského stříbra i evropského zboží. Agent Severozápadní společnosti prováděl během obou cest, které mu zajistily místo ve společnosti protagonistů objevování amerického kontinentu, podrobná a přesná měření, své poznatky zapisoval do deníků a zanášel do map.[5] Jeho zprávy nevyužívala jen Společnost pro svoje zaměstnance v regionu, ale vysoce je ocenily také britské úřady, dokonce povýšením Mackenzieho do šlechtického stavu.

Mackenzieho sláva tak dosáhla samotné metropole, většina jeho současníků se však musela spokojit s uznáním v lokálním měřítku. I oni pokračovali v díle francouzských obchodníků, lovců a prospektorů. Ty poslední nelákalo na západ jen stříbro a zlato, ale také mnohem lacinější, i tak ovšem intenzivně hledané kovy. U Missouri tak objevili bohatá ložiska olověné rudy a v roce 1723 získal Phillipe Renauld od francouzské koruny koncesi na využívání rozsáhlých pozemků. S dvěma sty horníků se potom vypravil za moře, na Saint Domingue koupil pět set otroků a přes New Orleans zamířil proti proudu Mississippi k severu. Vysoko na řece, přímo proti osadě Kaskaskia na jejím levém břehu, založil hornický tábor, první trvalou základnu evropských kolonistů západně od Mississippi a severně od vojenské a obchodní stanice Arkansas, s jejíž výstavbou na levém břehu stejnojmenné řeky, několik kilometrů od jejího soutoku s Otcem vod,[6] začala už v roce 1686 šestice francouzských obchodníků.

Na počátku třicátých let už nežili v Renauldově táboře jen horníci, ale usídlilo se zde i několik rodin a dosud bezejmenná lokalita se objevila na mapách pod jménem Ste. Genevieve. Skromné živobytí zajišťoval jejím obyvatelům pramen slané vody. Odpařováním z ní získávali sůl, jíž neprodávali jen horníkům, ale také kočovným lovcům a Indiánům. Že jejich příjmy nedosahovaly skutečně žádné závratné výše, dokazuje přezdívka, jíž pro pár stálých obydlí používali příležitostní návštěvníci mířící sem za solí i sami stálí osadníci – Bída (Misére). Na počátku osmdesátých let přišli pak navíc i o to málo, co měli. Dvě povodně v rozmezí pěti let je donutily ke stěhování. Ani na novém místě však nevydrželi kolonisté dlouho, vyhnaly je nájezdy Osagů, a až po dalším stěhování se mohla osada konečně stát jednou z důležitých stanic západní hranice.[7]

Ambicí francouzských obchodníků v 18. století ovšem nebyl jen postup na západ. Možná ještě víc je lákal jih, budoucí jihozápad Spojených států, kde představovala cíl obchodní kolony bratří Paula a Pierra Malletových v roce 1739 osada Santa Fé. Zoufalý nedostatek manufakturního zboží, který pociťovalo toto nejsevernější centrum španělské moci v regionu, vysvětluje chování místních úřadů vůči vetřelcům. Třebaže jejich vstup na území kolonie odporoval zákonům zakazujícím vstup cizinců do španělských zámořských držav, mohli bratři a jejich společníci zůstat v Santa Fé celý půlrok a bez překážek obchodovat. Pak dostali dokonce na vybranou, nabídky zůstat využili jen dva či tři, ostatní se vraceli do francouzských osad, někteří do Illinois, jiní zvolili delší, ale méně namáhavý a tradičnější způsob pohybu francouzských obchodníků a lovců. Po proudu řek Canadian, Arkansas a Mississippi mířili do New Orleansu.

Tam vzbudily informace o finančním úspěchu výpravy velký zájem jak u úřadů, tak soukromníků. Guvernér Bienville vyslal ke svému španělskému protějšku v Novém Mexiku zvláštního emisara Fabry de la Bruyére, aby s ním jednal o trvalém otevření cesty do Santa Fé pro francouzské obchodníky. Posel se ovšem svým průvodcům, účastníkům expedice bratrů Malletových, během putování ztratil, a vrátil se do New Orleansu bez úspěchu. V následujících letech přicházeli do Santa Fé a do Taosu z New Orleansu či Illinois další francouzští obchodníci, jimž se ovšem dostávalo podstatně horšího přijetí než bratřím Malletům. Úřady konfiskovaly jejich zboží, je samé pak v některých případech vsadili do vězení a některé dokonce deportovali do Španělska. Nadějný trh na jihu, kde doufali prodávat své zboží jak Španělům, tak Indiánům z puebel, zůstal tedy Francouzům uzavřen.

Dále na severu, kam začali pronikat ve stejné době s nadějí na nalezení cesty k západnímu oceánu, nemařili jejich snahy žádní evropští konkurenti. Mohli tu navíc při svých výpravách spoléhat na informace indiánských obchodních partnerů, s nimiž vyměňovali svoje zboží. Pierra Gaultiera de Varennes de la Vérendrye tak v polovině třicátých let Assiniboinové ujišťovali, že jejich sousedi Mandanové cestu k západnímu oceánu bezpečně znají, a zvídavý obchodník zorganizoval v roce 1738 velkou expedici. Spolu s dvaceti dalšími společníky, byli mezi nimi i jeho dva synové Louis Joseph a François, doprovázený početnou skupinou Indiánů vyrazil ze stanice Fort La Reine v dnešní Manitobě k mandanským vesnicím na Missouri. Výpravu pronásledovalo špatné počasí, zima a silné bouře, které brzdily postup a účastníky podniku silně demoralizovaly. Po dvou měsících narazila expedice na řece známé později pod jménem Mouse na indiánskou vesnici, kde nejstarší z Verendryerů zůstal. François pokračoval v cestě na západ až k dalšímu táboru Mandanů. Přestože získal od Indiánů slibné informace o cestě k oceánu, rozhodl se pro návrat. Celá výprava potom zamířila zpátky do Fort La Reine, ale mládenci nechtěli ideu dosažení západního moře opustit úplně. V roce 1742 se vypravili s dalšími dvěma společníky za svými mandanskými informátory. Na konci července už v jejich doprovodu putovali dále k západu. Historikové se dodnes pokoušejí zrekonstruovat z jejich vyprávění trasu, jíž Louis Joseph a François v druhé polovině roku 1742 urazili, respektive odhadnout, kam se až mohli dostat. Podle některých odborníků tak dospěli k Horám Větrné řeky či k Bighornu, podle jiných dosáhli dnešní Montany. Tady strávili velkou část zimy a nakonec zamířili zpátky na východ. Dne 30. března 1743 zakopali podle dobového zvyku nedaleko dnešního Fort Pierre kovovou desku se stručnou zprávou o průběhu svého putování, již objevila skupina výletníků v roce 1913.

Ještě před koncem desetiletí připravila přímo francouzská koloniální administrativa v Quebecu akci vedoucí ke konfrontaci s provinčními úřady britských osad. Měla zajistit pevné spojení mezi Kanadou a údolím Mississippi, jejíž ústí kontrolovala Francie od roku 1718 vybudováním osady New Orleans. Vysoko na severu potom postavili ještě před rokem 1731 tři pevnosti – Miami na horní Maumee a Vincennes s Quiatanon na řece Wabash, čímž zajistili pro francouzskou korunu kontrolu dolního Ohia. Zbývalo tedy zabezpečit oblast mezi těmito opěrnými body a Quebecem a Francie ovládne severojižní komunikaci americkým kontinentem. Dosažení tohoto cíle znamenalo porazit největšího francouzského soupeře této doby, Británii. Zabrání to expanzi jejích kolonií na východním pobřeží Severní Ameriky do vnitrozemí a vytvoří předpoklady pro další rozšiřování francouzských držav v Novém světě.

Aktivity britských obchodníků na horním toku Ohia ve stejné době však představovaly pro tyto plány nemalé nebezpečí. Od dvacátých let navštěvovali Angličané tábory migrujících Delawarů a Šónijů, kteří opouštěli svoje loviště na hranicích bílého osídlení v Pensylvánii a nacházeli bohatou náhradu v údolí horního Ohia. Do jejich starých táborů za nimi přicházeli obchodníci z Lancesteru a oboustranně ceněné vazby pokračovaly i po odchodu Indiánů na západ. Řeky Juniata a West Branch představovaly spolehlivé cesty pro náklady kožešin, zbraní, želených výrobků, textilu a rumu. Přistěhovalec z Irska George Croghan vybudoval ve třicátých letech prosperující obchodní stanici na řece Sasquehanna a v následujícím desetiletí dokázal využít příležitosti, již nabízela tzv. válka o rakouské dědictví. Stranou v ní nemohly zůstat ani dvě velmoci 18. století a britská kontrola Atlantiku omezila přísun evropského zboží pro francouzské obchodní domy v Kanadě. Už v roce 1744 tak otevřel Croghan další stanice na Beaver Creeku, Pine Creeku a v Logstownu, odkud už nemířily výpravy jen ke starým partnerům v táborech Delawarů a Šónijů, ale také k Miamům a Huronům, kteří dosud obchodovali s Francouzi. Brzy ho následovali další Britové a postavili na soutoku řek Muskingum a Scioto stanici Sandusky. To už Crohanovi tesaři pilně pracovali na velkém opevněném komplexu v táboře Miamů Pickawillany, hluboko v oblasti, již považovala za oblast svého zájmu francouzská konkurence. Croghan také z tohoto důvodu hledal podporu u pensylvánských úřadů v podobě podpisu formální dohody s Indiány. S pomocí pietistického misionáře Conrada Weisera skutečně inspiroval jednání mezi miamskými náčelníky a pensylvánským sněmem završené dohodou o přátelství, což však Croghanovi nestačilo. V srpnu roku 1748 pozval do Logstownu předáky Irokézů, Wyanotů, Šónijů a Delawarů. Weiserovým prostřednictvím jim předal bohaté dary a i díky nim vedlo následné jednání ke smlouvě o věčném spojenectví Británie a příslušných kmenů, jíž považovali současníci za britské strategické vítězství v regionu. Na novou situaci museli reagovat nejen francouzští obchodníci, ale také koloniální úřady v Montrealu.

Table of Contents

Slovo úvodem

Jdi na západ, mladý muži