Tess Gerritsen

I KNOW A SECRET

Copyright © 2017 by Tess Gerritsen

Translation © 2017 by Katarína Jusková

Cover design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5715-3

Úžasnej slečne Margaret Ruleyovej

1/

Už vo veku siedmich rokov som pochopila, aké dôležité je plakať na pohrebe. V ten letný deň bol v truhle vystavený prastrýko Orson, povestný najmä smradľavými cigarami, páchnucim dychom a nehanebným prdením. Kým žil, vôbec si ma nevšímal, takisto ako som si ja nevšímala jeho, a tak som za ním ani trochu nesmútila. Nevedela som, prečo by som sa mala zúčastniť na pohrebe, ale sedemročného dieťaťa sa nikto na nič nepýta. A tak som sa v ten deň v kostolnej lavici unudene mrvila a potila v čiernych šatách a v duchu som sa pýtala, prečo som nemohla ostať doma s otcom, lebo ten bez okolkov odmietol ísť na pohreb. Vyhlásil, že nechce byť pokrytec a predstierať smútok za chlapom, ktorým pohŕdal. Netušila som, čo znamená pokrytec, vedela som iba, že ani ja nechcem byť pokrytec. A tak som, vklinená medzi mamu a tetu Sylviu, musela počúvať, ako všetci do úmoru vychvaľujú strýka Orsona, ktorý nebol ničím pozoruhodný. Aký to bol hrdý, nezávislý muž! Ako vášnivo sa oddával svojim koníčkom! Ako mal rád svoju zbierku známok!

Nikto nespomenul, ako mu smrdelo z úst.

Počas nekonečného smútočného obradu som si krátila čas tým, že som skúmala hlavy ľudí v lavici pred nami.

Všimla som si, že teta Anna má na klobúku biele šupiny, strýko Charlie zadriemal a zošmykla sa mu parochňa. Pripomínala mi hnedého potkana – akoby sa mu pokúšal zliezť z hlavy. Urobila som, čo by urobilo každé iné normálne sedemročné dievča.

Rozosmiala som sa na plné hrdlo.

Na reakciu nebolo treba dlho čakať. Ľudia sa obracali, gánili na mňa. Mama stuhla, bolestivo mi zaryla do ramena všetkých päť nechtov a zasyčala: „Prestaň!“

„Spadli mu vlasy. Vyzerá to ako potkan!“

Mamine nechty sa mi zaťali ešte hlbšie. „Neskôr sa pozhovárame, Holly.“

Doma sa nedebatovalo. Rozhovor nahradil krik a zaucho, aby som si zapamätala, ako sa treba správať na pohrebe. Zistila som, že sa musím tváriť vážne a byť ticho, tu a tam vyroniť slzu.

O štyri roky, na pohrebe svojej mamy, som srdcervúco vzlykala a slzy mi tiekli prúdom, lebo to všetci odo mňa očakávali. No dnes, na pohrebe Sary Basterashovej, som si nie načistom, či niekto očakáva, že budem plakať. Uplynulo vyše desať rokov, odkedy som videla naposledy dievča v škole známe ako Sarah Byrneová. Nikdy sme nemali k sebe blízko, nemôžem teda povedať, že by som za ňou smútila. Popravde som sa na jej pohreb v Newporte vybrala iba zo zvedavosti. Chcem vedieť, ako zomrela. Strašná tragédia, mrmlú všetci v kostole. Jej manžel bol mimo mesta, Sarah vypila niekoľko pohárikov a zaspala, na nočnom stolíku horela sviečka. Požiar vznikol nešťastnou náhodou. Všetci to hovoria.

Rada by som tomu bola verila.

Kostolík v Newporte je nabitý na prasknutie, prišli všetci priatelia, ktorých si Sarah stihla nájsť za svoj krátky život. Väčšinu z nich nepoznám. Nepoznám ani jej manžela Kevina, za iných okolností určite príťažlivého muža, nedbala by som si s ním vyhodiť z kopýtka, ale dnes vyzerá úplne rozhasený. Naozaj môže žiaľ urobiť čosi také s človekom?

Obrátim sa, obzerám okolo seba. Zrak sa mi pristaví na bývalej spolužiačke zo strednej. Volá sa Kathy, sedí rovno za mnou, tvár má samý fľak a šmuhy od rozmazanej maskary. Skoro všetkým ženám a nejednému mužovi stekajú slzy po tvári, keď sopránom zaznie stará kvakerská pieseň Prosté dary, tá rozplače každého. S Kathy sa nám na okamih stretnú oči, má ich dojaté a plné sĺz, zatiaľ čo ja chladné a suché. Od strednej som sa veľmi zmenila, nečudujem sa, že ma nespoznala, ale nevie odo mňa odtrhnúť zrak, zíza na mňa, akoby videla ducha. Obrátim sa a znovu sa zahľadím pred seba.

Skôr než pieseň doznie, aj mne sa podarilo vytisnúť z očí niekoľko slzičiek ako všetkým ostatným.

Zaradím sa do dlhého zástupu smútočných hostí, aby som vyjadrila sústrasť pozostalým, a ako prechádzam popri zatvorenej truhle, študujem Sarinu fotografiu na stojane. Mala iba dvadsaťsedem rokov, bola o štyri roky mladšia odo mňa a na tej fotke je svieža, líca ako ružičky, usmiata pekná blondínka, akú si pamätám zo školských čias, keď sa nikto ani neobzrel o mňa, prízrak zakrádajúci sa na okraji zorného poľa. No ja som stále tu, pod ružovou pokožkou mi pulzuje život, zatiaľ čo zo Sarah, z chutnej malej Sarah, zostali iba sčerneté kosti v debničke. Viem presne, čo si všetci myslia pri pohľade na Sarah pred požiarom; vidia usmiatu tvár na fotografii a predstavujú si spálené mäso a oškvŕknutú lebku.

Rad postupuje, vyjadrím sústrasť Kevinovi. Zamrmle iba: „Ďakujem, že ste prišli.“ Nemá potuchy, komu ďakuje, ani ako som poznala Sarah, vidí len šmuhy na mojich lícach a vďačne mi stíska ruku. Oplakávam jeho zosnulú manželku, to stačí.

Vykradnem sa z kostola do studeného novembrového vetra, rezko si vykračujem; nechcem, aby ma odchytila Kathy alebo ktokoľvek známy z detstva. Za tie roky som sa naučila všetkým vyhýbať.

Ak sa mi nevyhýbajú sami.

Sú len dve hodiny, a hoci šéf v literárnej agentúre Booksmart Media mi dal nadnes voľno, napadlo mi, že ešte skočím do roboty a pozriem si posledné emaily a telefonáty. Ako redaktorka v marketingu mám na starosti vyše desiatich autorov, musím pripraviť reklamu v médiách, poslať korektúry a skoncipovať ponukové listy. No ešte predtým, pred návratom do Bostonu, sa potrebujem niekde zastaviť.

Odveziem sa k Sarinmu domu – presnejšie, k tomu, čo bolo predtým jej domom. Ostali iba obhorené ruiny, zuhoľnatené hrady a kopa zasadzených tehál. Biely plôtik okolo prednej záhradky zničili hasiči, keď ponadeň preťahovali z ulice hadice a rebríky, na zemi sa povaľujú rozdrvené, pošliapané latky. Dom bol zrejme v plameňoch už pred príchodom požiarnikov.

Vystúpim z auta a zamierim k rumovisku. Ešte tu páchne dym. Stojím na chodníku, v neprehľadnej, chaotickej kope očadených trosiek nejasne rozoznávam kontúry ligotavej antikorovej chladničky, ktorá z nich sčasti vytŕča. Jediný pohľad na newportskú štvrť, kde stál Sarin dom, mi prezrádza, že bol zrejme luxusný. Ktovie, v akej oblasti podniká Sarin manžel, zrejme je v balíku, pochádza zo zazobanej rodiny. Ja som také šťastie nikdy nemala.

Prudké závany vetra mi so šuchotom zasýpajú topánky suchým lístím, ostrý šuštivý zvuk privolá spomienku na iný jesenný deň spred dvadsiatich rokov, keď som ako desaťročné dievčatko kráčala po lese a opadané lístie mi šuchorilo pod nohami. Na deň, ktorý dosiaľ vrhá tieň na celý môj život a ktorý ma sem priviedol.

Sklopím zrak na provizórny pamätník na Sarinu počesť. Ľudia sem poprinášali kytice, pred očami sa mi jarabie záľaha zvädnutých ruží, ľalií a karafiátov, kvetinových darov mladej žene, ktorú mali očividne všetci radi. Pohľad sa mi znezrady pristaví na kúsku zelene, nepatrí k nijakej kytici, akoby ho dodatočne položili na ostatné kvety z náhleho popudu.

Palmový list. Symbol mučeníkov.

Po chrbte mi prebehne mráz, nevdojak cúvnem. V tlkote vlastného srdca začujem blížiace sa auto. Obrátim sa. Hliadkový voz newportskej polície – spomaľuje. Okienka sú vytiahnuté, nerozoznám tvár policajta, cítim na sebe len dlhý skúmavý pohľad, prechádza okolo slimačím tempom. Zvrtnem sa, nasadnem do auta.

Chvíľu tam sedím a čakám, kým sa mi ustáli pulz a ruky sa mi prestanú triasť. Opäť pozriem na obhorené rumovisko a v duchu vidím Sarah, tentoraz šesťročnú. Peknú malú Sarah Byrneovú, ako v školskom autobuse nadskakuje na sedadle predo mnou. V to popoludnie sme sa viezli v autobuse iba piati.

Ostali sme štyria.

„Zbohom, Sarah,“ zamrmlem. Potom naštartujem a vyrazím do Bostonu.

2 /

Aj monštrá sú smrteľné.

Hoci žena na lôžku za oknom vyzerala ľudsky ako všetky ostatné pacientky na jednotke intenzívnej starostlivosti, doktorka Maura Islesová veľmi dobre vedela, že Amalthea Lanková je monštrum. Za okienkom kóje ležala bytosť, ktorá prenasledovala Mauru v nočných morách, vrhala tieň na Maurinu minulosť a predpovedala Maurinu budúcnosť.

Táto žena je moja matka.

„Počuli sme, že pani Lanková má dcéru, ale voľajako sme si nedali dokopy, že do Bostonu je to iba kúsok po ceste,“ povedal doktor Wang. Zachytila mu v hlase nesúhlas? Výčitku, že si zanedbáva dcérske povinnosti, keď neprišla navštíviť vlastnú zomierajúcu matku?

„Je to iba moja biologická matka,“ odvetila Maura. „Bola som celkom malá, keď ma dala na adopciu. Dozvedela som sa o nej len pred pár rokmi.“

„Ale stretli ste sa, či nie?“

„Áno, ale neboli sme spolu od…“ Maura sa odmlčala. Odkedy som sa zaprisahala, že s ňou nechcem mať nič spoločné.

„Netušila som, že leží na JIS-ke, až kým mi dnes nezavolala zdravotná sestra.“

„Prijali sme ju pred dvoma dňami, vystúpila jej horúčka a drasticky klesol počet bielych krviniek.“

„Koľko ich má?“

„Počet neutrofilov – špecifických bielych krviniek – je len päťsto. Malo by ich byť trikrát toľko.“

„Predpokladám, že ste nasadili empirické antibiotiká.“ Prekvapene zažmurkal. „Prepáčte, pán doktor,“ dodala. „Mala som povedať, že som lekárka. Súdna lekárka.“

„To som nevedel.“ Odkašlal si a okamžite prešiel do odborného žargónu. „Pacientke sme začali podávať antibiotiká, len čo sme separovali krvnú kultúru. Zhruba u piatich percent pacientov v rovnakom liečebnom režime protinádorovej chemoterapie prichádza k febrilnej neutropénii.“

„Aký chemoterapeutický režim ste zvolili u nej?“

„Folfirinox. Ide o kombináciu štyroch liekov vrátane fluorouracilu a leucovorinu. Podľa jednej francúzskej štúdie Folfirinox jednoznačne predlžuje život pacienta s metastatickou rakovinou pankreasu, ale treba nepretržite sledovať febrilitu. Väzenská ošetrovateľka vo Framinghame sa od nej, našťastie, ani nepohla.“ Zmĺkol. Uvažoval, ako nastoliť delikátnu otázku. „Dúfam, že vám nebude prekážať, ak sa na niečo spýtam.“

„Počúvam.“

Odvrátil pohľad, zrejme stiesnený tým, čo jej chcel predostrieť. Preberať počet krviniek, postupy a spôsoby nasadzovania antibiotík či odborné údaje bolo oveľa ľahšie; fakty nie sú ani dobré, ani zlé; netreba ich súdiť. „V pacientkiných zdravotných záznamoch z Framinghamu nie je uvedené, za čo ju odsúdili. Povedali nám iba, že pani Lanková si odkrúca doživotný trest bez možnosti podmienečného prepustenia. Dozorkyňa, čo ju má na starosti, trvá na tom, aby bola stále pripútaná k mreži na posteli. Podľa mňa je to barbarstvo.“

„Pri hospitalizovaných väzňoch ide o bežný postup.“

„Zomiera na rakovinu pankreasu, aj slepý vidí, že do nej duša chodí len spávať. Určite sa nevychytí z postele a neujde. Ale dozorkyňa tvrdí, že je oveľa nebezpečnejšia, ako vyzerá.“

„Hovorí pravdu,“ povedala Maura.

„Za čo ju odsúdili?“

„Za vraždy. Bolo ich viac. Teraz už chápete, prečo má na rukách želiezka a prečo ju strážia.“ Maura pozrela po očku na policajta v uniforme, ktorý ich pozoroval odo dverí.

„To ma mrzí,“ povedal doktor Wang. „Musí byť pre vás ťažké, že vaša matka…“

„… je vrahyňa? Áno.“ A ešte neviete to najhoršie. Neviete nič o ostatných členoch rodiny.

Maura sledovala cez okienko, ako Amalthea pomaly otvára oči. Kostnatý prst jej zakýval, aby podišla bližšie. Pri tom geste ju zamrazilo – akoby ju privolával Satanov pazúr. Mala by som urobiť čelom vzad a odísť, pomyslela si. Táto žena si nezaslúži súcit ani láskavosť. Ich dve však spájalo puto – puto siahajúce až do hĺbky ich molekúl. Aj keď len podľa DNA, Amalthea Lanková je bez akýchkoľvek pochybností Maurina matka.

Policajt nespúšťal oči z Maury, keď si obliekala biely plášť a nasadzovala rúško. Nebude to súkromná návšteva; policajt bude zaznamenávať každý pohľad, čo si vymenia s matkou, každý ich pohyb a po nemocnici budú, pochopiteľne, kolovať klebety. Doktorka Maura Islesová, bostonská súdna lekárka, ktorej skalpel rozrezal nesčíselné množstvo mŕtvol , ktorá prirodzene pokračovala v stopách neslávne známeho Smrtonosa, je dcérou sériovej vrahyne. Smrť ako rodinný biznis.

Amalthea uprela na Mauru čierne oči podobné úlomkom obsidiánu. Kyslík jej s tichým syčaním prechádzal nazálnou kanylou, na monitore nad posteľou s pípaním naskakoval záznam srdcového rytmu. Dôkaz, že srdce má aj taká neľudská bytosť ako Amalthea.

„Predsa si ma prišla pozrieť,“ zašepkala Amalthea. „Dušovala si sa, že za mnou už nikdy viac neprídeš.“

„Povedali mi, že si vážne chorá. Možno máme poslednú príležitosť pozhovárať sa. Chcela som ťa ešte vidieť, kým sa dá.“

„Lebo odo mňa niečo potrebuješ?“

Maura neveriacky potriasla hlavou. „Čo by som mohla potrebovať od teba?“

„Tak to na svete býva, Maura. Všetky racionálne tvory hľadajú výhodu. Všetko, čo robíme, je v našom osobnom záujme.“

„Možno v tvojom prípade. Ale nie v mojom.“

„Prečo si teda prišla?“

„Lebo zomieraš. Lebo mi stále vypisuješ a prosíkaš, aby som ťa navštívila. Lebo ma teší predstava, že som nestratila súcit.“

„Zatiaľ čo mne chýba.“

„Čo myslíš, prečo ti pripútali ruky k posteli?“

Amalthea vystrúhala kyslú grimasu, zatvorila oči a útrpne skrivila ústa. „Zrejme si to zaslúžim,“ zamrmlala. Na hornej pere sa jej perlil pot; okamih ležala úplne nehybne, ako keby jej najmenší pohyb, dokonca i nádych mohli spôsobiť neznesiteľné muky. Pri poslednom stretnutí mala Amalthea husté čierne vlasy postriekané striebrom. Teraz, po dávke neľútostnej chemoterapie, sa jej lepilo na lebku iba pár riedkych chumáčov. Sluchy mala vpadnuté, koža na kostnatej tvári ovísala vo veľkých záhyboch.

„Vyzeráš, akoby si mala bolesti. Nepotrebuješ morfium?“ spýtala sa Maura. „Zavolám sestru.“

„Netreba.“ Amalthea pomaly vydýchla. „Zatiaľ. Musím ostať pri vedomí. Chcem sa s tebou pozhovárať.“

„O čom?“

„O tebe, Maura. O tom, kto si.“

„Viem, kto som.“

„Si si istá?“ Amaltheine oči boli temné, bezodné. „Nepoprieš, že si moja dcéra.“

„V ničom sa na teba nepodobám.“

„Lebo ťa vychovali milí a vážení manželia Islesovci v San Franciscu? Lebo si vychodila najlepšie školy a dostalo sa ti najlepšieho vzdelania? Lebo pracuješ v záujme pravdy a spravodlivosti?“

„Lebo som nezavraždila dva tucty žien. Alebo ich bolo viac? Sú aj iné obete, ktoré si neuviedla do záznamu?“

„To všetko je už minulosť. Chcem hovoriť o budúcnosti.“

„Prečo ťa trápi? Nebudeš tu.“ Kruté slová, ale Maura nemala náladu na dobročinnosť. Zrazu sa jej zmocnil pocit, že s ňou manipuluje žena, ktorá vie presne, kedy ktorý špagátik potiahnuť. Amalthea ju už niekoľko mesiacov zasypávala listami. Zomieram na rakovinu. Som tvoja jediná pokrvná príbuzná. Máš poslednú šancu rozlúčiť sa so mnou. Pár slov malo väčšiu moc ako spojenie posledná šanca. Ak ju nevyužiješ, môžeš nadosmrti ľutovať.

„Áno, budem mŕtva,“ vyriekla vecne Amalthea. „A ty sa budeš spytovať, kto boli tvoji ľudia.“

„Moji ľudia?“ Maura sa zasmiala. „Sme azda nejaký kmeň?“

„Áno. Sme príslušníci kmeňa, ktorý sa priživuje na mŕtvych. Patrí k nemu tvoj otec aj ja. Aj tvoj brat. Nie je irónia, že z nich ťažíš aj ty? Spýtaj sa sama seba, Maura, prečo si si zvolila také povolanie. Vôbec nie je bežné. Prečo nie si učiteľka alebo banková úradníčka? Čo ťa núti pitvať mŕtvych?“

„Výskum. Chcem zistiť, prečo zomreli.“

„Pochopiteľne. Racionálna odpoveď.“

„Nájde sa lepšia?“

„Viedlo ťa k tomu temno. Nás obe. Rozdiel medzi nami je v tom, že ja z temna nemám strach. Ty bojuješ so strachom tak, že otváraš temno skalpelom v nádeji, že odhalíš tajomstvo. Ale nedarí sa ti to, nemám pravdu? Nerieši to tvoju hlavnú dilemu.“

„Akú?“

„Že je v tebe. Temno je tvojou súčasťou.“

Maura sa zahľadela matke do očí, zrazu jej vyschlo v krku. Dobrý Bože, vidím seba. Cúvla. „Končím tu. Požiadala si ma, aby som prišla, a vyšla som ti v ústrety. Neposielaj mi viac listy, nebudem na ne odpovedať.“ Zvrtla sa. „Zbohom, Amalthea.“

„Nepíšem iba tebe.“

Maura zastala pred dverami.

„Počujem hlasy. Veci, ktoré by ťa možno zaujímali.“ Amalthea zatvorila oči a vzdychla. „Teraz ťa očividne nezaujímajú, ale ver mi, že budú. Onedlho nájdeš ďalšiu.“

„Ďalšiu – čo?“

Maura váhala medzi nutkaním vyjsť a dať sa znovu vtiahnuť do rozhovoru. Neodpovedaj, prikazovala si. Nesadni jej na lep.

Zachránil ju vibrujúci mobil, hlboká hrdelná zvučka vo vrecku. Bez obzretia vyšla z kóje, strhla si rúško a šmátrala po telefóne pod plášťom. „Doktorka Islesová,“ ozvala sa.

„Mám pre vás vianočný darček,“ ohlásila sa detektívka Jane Rizzoliová, neprimerane bodro a bezstarostne na správu, ktorá nasledovala. „Dvadsaťšesťročná beloška. Našli ju mŕtvu v posteli, kompletne oblečenú.“

„Kde?“

„Sme v okrese Leather. V podkrovnom byte na Utica Street.

Neviem sa dočkať, kedy si vypočujem váš názor.“

„Vravíte, že v posteli… V jej vlastnej posteli?“

„Hej. Našiel ju otec.“

„Určite ju zavraždili?“

„Stopercentne. Ale Frosta odtiaľ vyhnalo to, čo sa stalo potom.“ Jane zmĺkla a ticho dodala: „Aspoň dúfam, že už bola mŕtva.“

Cez sklo Maura videla, že Amalthea ju sleduje očami plnými záujmu. Samozrejme, smrť je rodinný biznis.

„Kedy tu môžete byť?“ spýtala sa Jane.

„Som vo Framinghame. Možno mi to chvíľu potrvá – všetko závisí od premávky.“

„Vo Framinghame? Čo tam robíte?“

O tom Maura netúžila hovoriť, najmä nie s Jane. „Už idem,“ odvetila krátko. Zložila a zahľadela sa na zomierajúcu matku. Tu už nemám čo robiť, pomyslela si. Už nikdy ťa nebudem musieť navštíviť.

Amaltheine pery zvlnil úsmev.

3/

Keď Maura prišla do Bostonu, mesto zahalila tma a ostrý vietor zahrýzajúci sa do kostí zahnal väčšinu ľudí dovnútra. Stiesnený priestor Utica Street zaplnili policajné autá, a tak zaparkovala za rohom a obzerala si pustú ulicu. Po niekoľkých dňoch sneženia prišiel odmäk a hneď nato treskúci mráz, chodníky pokryla zradná poľadovica. Najvyšší čas pustiť sa do práce. Najvyšší čas nechať Amaltheu za sebou, pomyslela si. Presne to jej pred niekoľkými mesiacmi radila Jane: Nenavštevujte Amaltheu, pustite ju z hlavy. Nech tá žena zhnije vo väzení.

Už je to za mnou, uvažovala Maura. My dve sme sa rozlúčili, konečne vypadla z môjho života.

Vystúpila z auta. Vietor jej šklbal podolkom dlhého čierneho kabáta a prenikal cez vlnené nohavice. Kráčala, ako rýchlo si trúfala, po šmykľavom chodníku popri kaviarničke a cestovnej kancelárii so spustenými žalúziami; na rohu zabočila do Utica Street, hlbokého kaňonu medzi skladmi z červenej tehly. Kedysi to bola štvrť garbiarov a veľkoobchodníkov s kožou. Mnohé budovy z devätnásteho storočia prestavali na podkrovné byty a z niekdajšej priemyselnej mestskej oblasti sa stala vychytená umelecká štvrť.

Maura obchádzala kopy stavebného odpadu, sčasti blokovali vchod do ulice. Pred sebou zazrela blikotavé modré svetlo majáka na hliadkovom voze, pochmúrny dôverne známy signál navádzajúci do bezpečia domova. Za predným sklom rozoznala na sedadlách siluety dvoch pochôdzkarov; motor bežal, aby sa zohriali. Keď prišla bližšie, stiahli okienko.

„Hej, pani doktorka!“ Pochôdzkar sa zaškeril. „Prepásli ste najväčší rozruch. Sanitka odišla len pred chvíľou.“ Podľa tváre ho poznala a on určite poznal ju, ani za svet si však nevedela spomenúť na meno. Stáva sa jej to často.

„Aký rozruch?“ spýtala sa.

„Rizzoliová spovedala v dome akéhosi chlapíka, keď sa mne nič tebe nič chytil za hruď a odpadol. Podľa všetkého srdcový záchvat.“

„Žije?“

„Žil, keď ho odvážali. Škoda, že ste tu neboli. Bol by sa zišiel lekár.“

„Nemám správnu špecializáciu.“ Zdvihla zrak k budove.

„Rizzoliová je ešte dnu?“

„Hej. Pôjdete hore schodmi. Hore je parádny byt! Bohovský flek na bývanie, ak človek nie je mŕtvy.“ Keď vyťahoval okienko, počula, ako sa obaja chlapi zachádzajú od smiechu na vlastných fóroch. Hahaha, vtipkovanie na mieste činu. Jej sa nikdy nezdalo smiešne.

Na okamih zastala v ľadovom vetre, aby si natiahla návleky na topánky a rukavice, potom vošla do domu. Len čo sa za ňou zatresli dvere, stuhla pri pohľade na fotografiu zakrvaveného dievčaťa. Na stene v hale viselo morbídne privítanie – plagát s upútavkou na hororový film Carrie, krvavý technikolorový výjav musel vyraziť dych každému návštevníkovi. Stenu z červených tehál pozdĺž celého schodiska lemovali plagáty propagujúce iné filmy. Ako po ňom stúpala, prechádzala popri Dni Triffidov, Jame a kyvadle, Vtákoch a Krajine mŕtvych.

„Konečne ste tu!“ Jane sa vyklonila z plošiny na prvom poschodí. Ukázala na Noc živých mŕtvych. „Predstavte si, že by vás každý večer vítal pri návrate domov takýto povzbudzujúci výjav.“

„Tie plagáty vyzerajú ako originály. Nie sú na môj vkus, ale isto majú vysokú hodnotu.“

„Poďte hore a užijete si do sýtosti niečoho iného, čo nebude na váš vkus. Určite to nie je na môj vkus.“

Maura vykročila za Jane. Zastala a obdivovala masívne drevené hrady na strope. Na dlážke pôvodné široké dubové dosky, nanovo vybrúsené a vyleštené. Vkusná renovácia premenila bývalý sklad na luxusný podkrovný apartmán, bezpochyby nad pomery umelca žijúceho z ruky do úst.

„Krajšie ako u mňa,“ poznamenala Jane. „Hneď by som sa sem nasťahovala, no ešte predtým by som sa zbavila tej zvrhlosti na stene.“ Ukázala na obludné červené oko – zízalo z iného hororového plagátu. „Všimli ste si názov toho filmu?“

„Vidím ťa?“ spýtala sa Maura.

„Zapamätajte si ho. Možno je dôležitý,“ predniesla zlovestne Jane. Viedla Mauru cez otvorenú kuchyňu popri váze s kyticou čerstvých ruží a ľalií, márnivom závane jari v decembrovú noc. Na čiernom kameninovom pulte ležala ceduľka z kvetinárstva s textom Blahoželám k narodeninám. S láskou otec, napísaným červeným atramentom.

„Vravíte, že ju našiel otec?“ spýtala sa Maura.

„Áno, budova patrí jemu. Nemusela platiť nájomné. Mala sa s ním stretnúť na obed vo Four Seasons, aby oslávili jej narodeniny. Keď sa neukázala a nedvíhala telefón, šiel sa sem pozrieť. Údajne bolo odomknuté, ináč sa mu zdalo všetko v poriadku. Až kým nevošiel do spálne.“ Jane stíchla. „Keď prišiel v rozprávaní až sem, zbledol, chytil sa za hruď a museli sme zavolať sanitku.“

„Pochôdzkar dolu vravel, že keď ho odvážali, žil.“

„Nevyzeral dobre. Po tom, čo sme našli v spálni, som sa bála, že aj Frost bude potrebovať sanitku.“

Detektív Barry Frost stál v kúte na druhom konci spálne, sústredený zo všetkých síl si čarbal poznámky do zápisníka. Jeho zimná bledosť bila do očí väčšmi ako inokedy, a keď Maura vošla, pozdravil ju iba slabým kývnutím hlavy. Sotva oňho zavadila pohľadom, jej pozornosť pritiahla posteľ. Mladá žena na nej ležala akoby slávnostne naaranžovaná, ruky natiahnuté pri bokoch, ani čo by sa vystrela oblečená na prikrývke, aby si nakrátko zdriemla. Čierne oblečenie, legíny aj rolák, zdôrazňovalo mátožne bielu tvár. Aj vlasy mala čierne, iba svetlé korienky prezrádzali, že havrania čerň je farba. Uši mala poprepichované zlatými cvokmi, na pravom obočí sa jej ligotal zlatý krúžok. V Maure však vyvolalo hrôzu to, čo na ňu hľadelo spod obočia.

Očné jamky boli prázdne. Ich obsah ktosi vylúpol, ostali iba zakrvavené priehlbinky.

Omráčená Maura preniesla pohľad na ľavú ruku obete, na dve hrôzostrašné guľôčky v otvorenej dlani.

„Zlatý klinec večera, chlapci a dievčatá!“ vyhlásila Jane.

„Obojstranná enukleácia očných gulí,“ poznamenala ticho Maura.

„Chcete nám odborným žargónom naznačiť, že obeti vylúpli oči?“

„Áno.“

„Obdivujem, ako pekne viete všetko zaobaliť do suchého vedeckého jazyka. Vo vašom podaní vyznieva fakt, že drží v ruke vlastné oči, menej… ehm… morbídne.“

„Povedzte mi niečo bližšie o obeti,“ požiadala Maura. Frost neochotne odtrhol pohľad od zápisníka. „Cassandra Coylová, dvadsaťšesťročná. Býva – bývala tu sama. Priateľa momentálne nemala. Filmová producentka na voľnej nohe, má vlastnú produkčnú spoločnosť s názvom Crazy Ruby Films. Sídli v malom štúdiu na South Street.“

„Aj tá budova patrí otcovi obete,“ dodala Jane. „Rodina zrejme netrpí nedostatkom peňazí.“

Frost pokračoval: „Otec tvrdí, že s dcérou hovoril naposledy včera okolo šiestej večer, práve odchádzala z filmového štúdia. Pôjdeme tam hneď odtiaľto, porozprávame sa s jej kolegami, aby sme si overili, kedy presne ju videli naposledy.“

„Akému žánru sa venujú?“ spýtala sa Maura, hoci odpoveďou boli filmové plagáty, ktoré videli pred chvíľou.

„Hororu,“ odvetil Frost. „Jej otec spomínal, že práve dokončili druhý film.“

„Zodpovedá to jej vkusu.“ Jane prebehla zrakom po bohatom pírsingu a havraních vlasoch obete. „Myslela som si, že gotika dávno vyšla z módy, ale toto dievča ju oživilo dokonale.“ Maura prehltla a opäť sa zahľadela na to, čo ležalo v otvorenej dlani mŕtvej. Rohovky na vzduchu vyschli, modré oči stratili lesk, zastrel ich povlak. Napriek scvrknutým preseknutým svalom rozoznala priame a šikmé svaly ovládajúce pohyby ľudského oka. Vďaka zložitej súhre týchto šiestich svalov môže poľovník sledovať kačku na oblohe a študent zbežne preletieť obsah študovanej strany.

„Povedzte nám, prosím, či bola mŕtva, keď… keď to urobil,“ ozvala sa Jane.

„Podľa palpebrae zrejme prišlo k enukleácii post mortem.“

„Podľa čoho?“

„Podľa očných viečok. Všimnite si, že tkanivá nie sú zvonka skoro vôbec poškodené. Nech vybral očné gule ktokoľvek, nemal naponáhlo. Keby bola obeť pri vedomí a bránila by sa, bolo by to ťažšie. Prišlo k minimálnej strate krvi, srdce teda nebilo. Pri prvom reze bol krvný obeh uzavretý.“ Maura sa skúmavo zahľadela na očné jamky. „Fascinujúca symbolika.“

Jane sa obrátila k Frostovi. „Nevravela som, že to povie?“

„Oči sú okná do duše. Vrahovi sa možno nepáčilo, čo v nich vidí. Alebo ako naňho obeť pozerá. Možno jej vylúpol oči, lebo v nich čítal hrozbu.“

„Alebo s tým súvisel jej posledný film,“ povedal Frost. „Vidím ťa.“

Maura pozrela naňho. „Ten plagát propagoval jej vlastné dielo?“

„Napísala scenár a nakrútila podľa neho film. Podľa otca to bol dcérin prvý celovečerný film. Mohol ho vidieť kadekto. Aj nejaký úchylák.“

„Možno sa ním inšpiroval,“ prisvedčila Maura, neodtŕhajúc pohľad od dvoch guľôčok v dlani obete.

„Zažili ste podobný prípad, pani doktorka?“ spýtal sa Frost. „Obeť s vydlabanými očami.“

„V Dallase,“ odvetila Maura. „Nebol to môj prípad, rozprával mi o ňom kolega. Tri ženy zastrelili a potom im vydlabali oči. Prvé dve enukleácie svedčili o odbornom chirurgickom zákroku, takisto ako v tomto prípade. Pri tretej obeti však vrah robotu odflákol. Preto ho chytili.“

„Teda sériový vrah.“

„Zhodou okolností mal skúsenosti s preparovaním zvierat. Keď ho zatkli, polícia našla v jeho byte desiatky fotografií žien, všetky mali vyrezané oči. Nenávidel ženy a sexuálne ho vzrušovalo, keď im mohol ubližovať.“ Maura pozrela na Frosta. „Nepočula som však o žiadnom inom podobnom prípade. Takéto zohavovanie obetí je vzácny úkaz.“

„My sme sa s ním stretli prvý raz,“ nadhodila Jane.

„Dúfajme, že aj posledný.“ Maura zdvihla mŕtvej pravú ruku a pri pokuse ohnúť lakeť zistila, že kĺb je nepohyblivý.

„Pokožka je studená, nastala úplná posmrtná stuhnutosť. Podľa telefonátu obete s otcom vieme, že okolo piatej poobede ešte žila. To zužuje čas post mortem na dvanásť až dvadsaťštyri hodín.“ Zdvihla zrak od tela. „Nenašli sa svedkovia, ktorí by nám pomohli bližšie určiť čas smrti? Sú v okolí bezpečnostné kamery?“

„V tomto bloku nie,“ odvetil Frost. „Všimol som si jednu na budove za rohom, zdá sa mi, že je namierená na Utica Street. Možno zachytila obeť na ceste domov. Aj niekoho iného, ak budeme mať šťastie.“

Maura odhrnula mŕtvej golier na roláku, na hrdle však nenašla odreniny ani sinky. Potom vykasala rolák a spolu s Jane prevalili mŕtvu na bok. Na chrbte, na mieste, kde sa krv nazbierala po smrti, videli tmavofialovú podliatinu. Maura stlačila prstom v rukavici sinavé mäso a usúdila, že nastala livor mortis, obeť bola teda mŕtva najmenej dvanásť hodín.

Čo však spôsobilo smrť? Okrem vylúpnutých očí Maura nenašla na tele nijaké známky poškodenia. „Žiadne stopy vstrelu, nijaká krv ani stopy po škrtení,“ vyhlásila. „Nemá iné zranenie.“

„Vyreže jej oči, ale nevezme si ich,“ zamyslela sa Jane. „Nechá jej ich v ruke ako morbídny suvenír. Čo to môže znamenať, dočerta?“

„Otázka pre psychológa.“ Maura sa vystrela. „Zatiaľ neviem určiť príčinu smrti. Treba počkať na pitvu.“

„Možno drogy,“ nadštrkol Frost.

„Sú dosť vysoko v zozname možností. Odpoveď nám dá drogový a toxikologický skríning.“ Maura si stiahla rukavice.

„Zajtra sa jej budem venovať prvej.“

Jane vykročila za Maurou zo spálne. „Nechcete sa so mnou o niečom pozhovárať, Maura?“

„Viac vám poviem po pitve.“

„Nehovorím o prípade.“

„A o čom?“

„V telefóne ste spomenuli, že ste vo Framinghame. Len mi nevravte, prosím vás, že ste boli za tou ženou.“

Maura si pokojne zapínala kabát. „Z vašich úst to znie, akoby som spáchala zločin.“

„Teda ste tam boli. Myslela som, že sme sa dohodli. Sľúbili ste, že sa budete od nej držať čo najďalej.“

„Amalthea leží na jednotke intenzívnej starostlivosti, Jane. Vyskytli sa komplikácie po chemoterapii a nikto nevie, ako dlho bude žiť.“

„Zneužíva vás, pohráva sa s vašimi citmi. Nevidíte, preboha, že vám znovu ublíži?“

„Naozaj o tom nechcem hovoriť.“ Maura bez obzretia zostúpila dolu schodmi a vyšla z domu. Studený vietor sa preháňal po ulici, kmásal jej vlasy, šľahal ju do tváre. Keď zamierila k svojmu autu, začula buchnutie vchodových dverí. Obzrela sa a zistila, že Jane sa náhli za ňou.

„Čo chce od vás?“ spýtala sa Jane.

„Zomiera na rakovinu. Čo by asi podľa vás mohla chcieť? Štipku súcitu?“

„Pletie vám hlavu. Vie, ako sa vám dostať pod kožu. Uvedomte si, ako pokrivila vlastného syna.“

„Myslíte si, že budem ako on?“

„Jasné, že nie. Ale raz ste sa sama vyjadrili v podobnom zmysle. Povedali ste, že aj vy ste sa narodili poznačená temnotou, čo koluje v žilách všetkým Lankovcom. Vaša matka si nájde spôsob, ako to zneužiť.“

Maura odomkla auto. „Mám dosť starostí, nepotrebujem počúvať vaše prednášky.“

„Dobre, dobre.“ Jane zdvihla obe ruky dlaňami nahor na znak, že sa vzdáva. „Chcem vás iba chrániť. Inokedy máte rozumu za piatich. Prosím vás, neurobte nič hlúpe.“

Maura sledovala Jane, ako sa vracia ráznym krokom na miesto činu. Ku spálni, kde ležala mŕtva žena v posmrtnej stuhnutosti. Žena bez očí.

Zrazu si spomenula na Amaltheine slová: Onedlho nájdete ďalšiu.

Obrátila sa a prebehla pohľadom po ulici, nevynechala žiadne dvere, žiadne okno. Nezazrela v okne na prvom poschodí sliediacu tvár? Nezachytila pohyb v bočnej uličke?

Všade, kam pozrela, fantázia jej kreslila zlovestné siluety. Pred týmto ju varovala Jane. V tomto spočívala Amaltheina moc: odhrnula oponu a odhalila hrôzostrašnú krajinu, kde sa preháňajú sivé mátožné tiene.

Maura roztrasene vliezla do auta a naštartovala. Z kúrenia sa vyvalil závan ľadového vzduchu. Najvyšší čas pobrať sa domov.

Čas uniknúť temnote.

Table of Contents

1/

2 /

3/